УХВАЛА

07 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/3220/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні заяву Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»
про відмову від позову у справі № 916/3220/25
за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»
до  ОСОБА_1 
про стягнення 14 224 961,22 грн

У судовому засіданні взяв участь представник позивача - Мусійченко Д. Л.

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2025 року Акціонерне товариство Комерційного банку «Приватбанк» (далі - позивач та/або Банк) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач та/або ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 14 224 961,22 грн (з яких: 3 308 344,27 грн 3 % річних та 10 916 616,95 грн інфляційних втрат) за невиконання простроченого грошового зобов`язання за період з 02.04.2017 по 23.02.2022.
Позов арґументований тим, що 09.07.2013 рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області у справі № 2117/5981/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 29.08.2013, стягнуто з ОСОБА_1 як поручителя за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Концентрейт» (далі - ТОВ «Глобал Концентрейт») зобов`язань за кредитним договором від 03.12.2009 № Г001Г/С на користь Банку заборгованість у загальній сумі 22 509 581,70 грн. Натомість, на теперішний час рішення суду останнім і досі не виконано (сплачено лише 367,81 грн).
Банк зазначав, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), за весь час прострочення.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, зокрема, що: жодних зобов`язань по сплаті інфляційних витрат чи 3 % річних договір поруки не передбачав, тому їх стягнення є незаконним; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється; позивачем пропущено строк позовної давності; даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.12.2025 у справі № 916/3220/25, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що у даному випадку розмір заявлених вимог до поручителя є більшим за розмір кредиторських вимог, пред`явлених до боржника за основним зобов`язанням. Врахувавши висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові 16.08.2023 у справі № 910/23952/15, те, що порука має похідну (акцесорну, додаткову) до основного зобов`язання правову природу, а також те, що у межах розгляду справи про банкрутство основного боржника - ТОВ «Глобал Концентрейт», ним були визнані в повному обсязі вимоги щодо заборгованості за кредитним договором від 03.12.2009 № Г001Г/С у сумі 20202005,47 грн перед кредитором (Банком), які були включені до реєстру вимог кредиторів, при цьому, розмір вимог обмежувався датою встановлення мораторію та відповідні вимоги були задоволені рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 09.07.2013 у справі №2117/5981/12, яке набрало законної сили 29.08.2013, суд дійшов висновку про те, що розмір пред`явлених кредиторських вимог до боржника - поручителя обмежується розміром кредиторських вимог, пред`явлених до боржника за основним зобов`язанням. 
При цьому, суд зазначив, що в даному випадку відповідні зобов`язання між Банком та ОСОБА_1 витікають саме з первісного зобов`язання, що було забезпечене порукою, а не з рішення суду, а отже, на поручителя - відповідача у даному випадку не може бути покладено зобов`язання за невиконання відповідного рішення суду.
Таким чином, з огляду на те, що у даному випадку розмір заявлених вимог до поручителя є більшим за розмір кредиторських вимог, пред`явлених до боржника за основним зобов`язанням, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Банку та відсутність підстав для їх задоволення.
26.03.2026 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в електронному суді надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 (повний текст складено 06.03.2026) у справі № 916/3220/25.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.05.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 у справі № 916/3220/25 та призначено розгляд справи у судовому засіданні 07.07.2026.
12.06.2026 на адресу Верховного Суду надійшла заява Банку про відмову від позову в порядку статті 307 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), мотивована тим, що після подачі касаційної скарги між Банком та ОСОБА_1 досягнуто згоди про врегулювання заборгованості у позасудовому порядку, з огляду на сплату боржником мінімального платежу 11 000 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 22.05.2026 № 173047002. При цьому залишок заборгованості за кредитним договором списано.
Таким чином, заборгованість за кредитним договором від 03.12.2009 № Г001Г/С відсутня, що підтверджується розрахунком заборгованості, тому відпала необхідність у підтриманні позовних вимог, заявлених у цій справі.
Відповідно до частини другої статті 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу (пункт 1 частини другої статті 46 ГПК України).
Частинами першою-третьою статті 191 ГПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Відповідно до статті 307 ГПК України у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав касаційну скаргу.
Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 191, 192 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі (частина друга статті 307 ГПК України).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.
У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку із прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору (частина третя статті 231 ГПК України).
Судом з`ясовано, що заява про відмову від позову у цій справі сформована в підсистемі "Електронний суд" 11.06.2026 Мусійченко Данилою Леонідовичем (далі - Мусійченко Д. Л. ), повноваження якого підтверджуються довіреністю від 23.07.2024 № 11751-К-Н-О, яка є чинною строком до 17.07.2027.
Водночас заява містить прохання позивача про її задоволення, визнання нечинними рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2025, постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 і закриття провадження у справі № 916/3220/25 у зв`язку з відмовою від позову.
У заяві Мусійченко Д. Л. стверджує, що йому відомі процесуальні наслідки подання заяви про відмову від позову, на які останній погоджується.
Отже, заява про відмову від позову відповідає вимогам статей 191, 307 ГПК України.
У судовому засіданні представник позивача підтримав заяву про відмову від позову, у зв`язку з чим йому було роз`яснено наслідки цієї процесуальної дії.
Суд, ураховуючи викладене та те, що відмова від позову є формою реалізації принципу диспозитивності господарського судочинства, передбаченого статтею 14 ГПК України, та правом позивача, передбаченим статтями 46, 191, 307 ГПК України, перевіривши, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії, а також поінформованість позивача про наслідки відмови від позову та закриття провадження по справі, дійшов висновку про задоволення заяви позивача про відмову від позову до ОСОБА_1 про стягнення 14 224 961,22 грн.
За наслідками прийняття Верховним Судом відмови позивача від позову у справі № 916/3220/25, у силу приписів статей 191, 231 та 307 ГПК України є підстави для визнання нечинними судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у справі та закриття провадження у цій справі.
Водночас, частиною четвертою статті 231 ГПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
Згідно із частиною другою статті 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку, суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним під час подання відповідної апеляційної чи касаційної скарги, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого під час подання відповідної апеляційної чи касаційної скарги.
За змістом частини четвертої статті 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.
З урахуванням наведених законодавчих приписів позивачу належить повернути з Державного бюджету України 50 % судового збору, який підлягав сплаті за подання касаційної скарги, у сумі 170 699,53 грн (згідно з платіжними інструкціями від 01.04.2026 № ZZ421B2J0G, від 01.04.2026 № ZZ421B2J0Н, від 01.04.2026 № ZZ421B2J0І та від 24.04.2026 № BOJ64B4IY4).
Керуючись статтями 46, 130, 191, 231, 234, 235, 307 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
1. Прийняти відмову Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» від позову у справі № 916/3220/25.
2. Визнати нечинними рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 у справі № 916/3220/25.
3. Провадження у справі № 916/3220/25 закрити.
4. Повернути Акціонерному товариству Комерційного банку «Приватбанк» з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору у сумі 170 699,53 грн (сто сімдесят тисяч шістсот дев`яносто дев`ять гривень 53 копійки), сплаченого під час подання касаційної скарги (згідно з платіжними інструкціями від 01.04.2026 № ZZ421B2J0G, від 01.04.2026 № ZZ421B2J0Н, від 01.04.2026 № ZZ421B2J0І та від 24.04.2026 № BOJ64B4IY4).
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил 

О. В. Случ