Справа № 300/1594/26 
Провадження № 2-а/344/98/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого судді Антоняка Т.М.,
секретаря Чабанюк Ю.Б.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Петришина І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дій та скасування постанови про адміністративне правопорушення,- 

В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до командира взводу Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області старшого лейтенанта поліції Глинської Інни Іванівни про визнання протиправними дій та скасування постанови про адміністративне правопорушення. 
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 01 березня 2026 року командиром взводу УПП бат. 2 рота 2 взвод УПП Івано-Франківської області старшим лейтенантом поліції Глинською Інною Іванівною було винесено постанову серія ЕГА № 1983355 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 135 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 300 гривень. Відповідно до постанови, він нібито 01.03.2026 здійснив безквитковий проїзд у громадському транспорті 40, н.з. НОМЕР_1 , який курсує за маршрутом Крихівці-Каскад.
Зазначені дії інспектора позивач вважає протиправними, а постанову незаконною, таку, що винесена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. 
Позивач зазначає, що підійшовши до нього ком.взвода УПП бат. 2 рота 2 взвод УПП Івано-Франківської області старший лейтенант поліції Глинська Інна Іванівна, не повністю представившись, без жетону, з бодікамерою у руках, порушуючи порядок відеофіксації, не повідомивши про те, що ведеться зйомка, сходу сказала що знає, що він не оплатив проїзд і після недовгого спілкування дала зрозуміти, що без підготовки до розгляду справи, без розгляду самої справи вважає його винним, так як у неї «є повідомлення», що він не оплатив проїзд. З часом винесення постанови а саме 01.03.2026 21:46:25, видно що Глинська І.І. винесла постанову майже одразу після початку їхнього спілкування, а далі просто відверто знущалася з нього та порушувала його конституційні права, наприклад не ознайомивши з матеріалами справи, не допомагаючи йому реалізувати його право на письмові чи усні клопотання та,саме важливе, право на юридичну допомогу.
Таким чином, висловлення звинувачень у його бік, Глинська І.І. одразу винесла постанову, не розглянувши справу по суті. Будь-якої підготовки до розгляду справи не було, як і не було оголошення посадової особи, яка розглядає справу, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не були вирішені клопотання, не були дослідженні докази, не були заслухані особи, які беруть участь у розгляді справи та свідки та не було з`ясовано чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також інші обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи. Зазначене лише підтверджує халатне ставлення відповідача до розгляду справи. Своїми діями ОСОБА_2 грубо порушила вимоги ст.ст. 278, 279, 280 КУпАП, а також право позивача на захист, яке закріплено як у ст. 268 КУпАП, так і у ст.ст. 59, 63 Конституції України. Тому інспектор, не бажаючи почути його та заздалегідь переконана у його вині не могла об`єктивно з`ясувати обставини справи, що є грубим порушенням всебічного розгляду справи. Навіть не розглянувши справу, позбавивши його усіх гарантованих законом прав, у тому числі і що до реалізації права на захист, одразу винесла постанову.
Також позивач покликається на те, що в оскаржуваній постанові відсутні будь які додатки, у тому числі і обов`язкові зазначення технічного засобу (що є імперативною вимогою), якими здійснено фото- або відеозапис. Таким чином, у справі відсутні та не розглядались будь-які докази, які б могли підтвердити правопорушення. Відповідно до вимог ст. 252 КУпАП, посадова особа не могла оцінити за власним переконанням за відсутністю будь яких доказів, а тому є всі підстави вважати, що відповідач був упереджений та порушив вимоги ст. 245 КУпАП, де зазначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Зважаючи на вищенаведене, позивач просить:

визнати протиправними дії ком.взвода УПП бат. 2 роти 2 взвод УПП Івано-Франківської області старшого лейтенанта поліції Глинської Інни Іванівни при винесенні постанови серія ЕГА № 1983355 від 01 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 135 КУпАП;
скасувати постанову ком.взвода УПП бат. 2 рота 2 взвод УПП Івано-Франківської області старшого лейтенанта поліції Глинської Інни Іванівни при винесенні постанови серія ЕГА № 1983355 від 01 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Представник Департаменту патрульної поліції подав відзив на позовну заяву, у якому покликається на безпідставність позовних вимог.
Зазначає, що 01.03.2026 близько 21 год. 25 хв. екіпаж Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції отримав на службовий планшет повідомлення «Адмінправопорушення», за адресою: м. Івано-Франківськ вул. 24 Серпня.
Заявником вказаного повідомлення була контролер - працівник КП «Електроавтотранс», яка під час здійснення перевірки оплати проїзду за допомогою валідатора у громадському транспортному засобі маршруту № 40, н.з. НОМЕР_1 , виявила чоловіка, який здійснив безквитковий проїзд у вказаному транспортному засобі. На адресу повідомлення, прибув екіпаж патрульної поліції, у складі якого перебувала командир взводу № 2 роти № 2 Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції старший лейтенант поліції Глинська Інна Іванівна. Поліцейські виявили працівників контролю та громадянина, який відмовлявся здійснювати перевірку оплати за проїзд, відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські представились та повідомили про необхідність пред`явити документ що посвідчує особу. На законну вимогу працівників поліції вищезазначений громадянин пред`явив документ, згідно з яким останнім виявився ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - позивач. У присутності працівників поліції Михайлишин Р.В. відмовлявся здійснювати перевірку наявності оплати проїзду, після чого старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 останньому було повідомлено, що здійснивши безквитковий проїзд, він вчинив адміністративне правопорушення.
Відповідно до статті 279 КУпАП, старший лейтенант поліції Глинська І.І., як посадова особа, яка має право розглядати справи про адміністративні правопорушення, зазначені у статті 222 КУпАП, оголосила про початок розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 135 КУпАП щодо ОСОБА_1 . Після оголошення про початок розгляду справи поліцейський ознайомив позивача з правами особи, що притягається до адміністративної відповідальності, передбаченими статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП. Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, за яке передбачена відповідальність за частиною другою статті 135 КУпАП, старшим лейтенантом поліції Глинською І.І. після розгляду справи винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1983355 від 01.03.2026 з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 300 (триста) гривень. Позивачу вручено копію оскаржуваної постанови, що підтверджується підписом в графі про отримання копії постанови.
Представник відповідача звертає увагу на те, що екіпаж патрульної поліції прибув на місце події за зверненням контролерів КП «Електроавтотранс» та під час спілкування поліцейської із позивачем останній відмовлявся здійснювати перевірку оплати за допомогою валідатора працівників - контролерів. У ході подальшого спілкування позивач повідомив старшому лейтенанту поліції ОСОБА_3 , що здійснив оплату проїзду банківською карткою. Будь-яких доказів фактичного списання коштів або підтвердження оплати проїзду позивачем на місці події не надано. За таких обставин, у зв`язку з відсутністю підтвердження факту оплати проїзду, у працівника поліції були достатні підстави вважати, що позивач здійснив безквитковий проїзд. З урахуванням встановлених обставин та відсутністю доказів, які б спростували здійснення позивачем безквиткового проїзду в громадському транспорті, а також з огляду на відмову позивача здійснити перевірку оплати на валідаторі контролерів, у поліцейського були достатні та обґрунтовані підстави для прийняття рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
У відповіді на відзив позивач вказав, що твердження відповідача про нібито не надання ним підтвердження плати проїзду самі по собі не доводять факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 135 КУпАП. Сам факт виклику поліції на лінію 102 підтверджує лише те, що до поліції надійшло повідомлення від певної особи. Такий виклик не є доказом його вини та не підтверджує об`єктивно факт безквиткового проїзду. Відповідач не надав належних і достатніх доказів того, що він дійсно не оплатив проїзд, а саме: 1. не надано належного документу або звіту з автоматизованої системи обліку оплати проїзду; 2. не надано об`єктивного підтвердження, що саме його банківська картка не була зареєстрована у системі оплати; 3. не надано доказів справності та належності контрольного валідатора, за допомогою якого проводилась перевірка; 4. не надано повного безперервного відеозапису події від початку спілкування до його завершення.
У відзиві відповідач фактично виходить із припущення, що якщо він не надав підтвердження оплати на місці, то ним вчинено безквитковий проїзд. З таким твердженням позивач не погоджується. Відсутність можливості негайно продемонструвати підтвердження оплати або небажання повторно прикладати банківську картку до пристрою, законність і справність якого не були підтверджені, не є доказом факту безквиткового проїзду. Факт адміністративного правопорушення повинен бути доведений належними, допустимими та достатніми доказами. Припущення або пояснення зацікавлених осіб не можуть замінювати собою доказів.
До прибуття працівників поліції контролерами було запропоновано йому прикласти банківську картку до їхнього контрольного валідатора. Після цього, зі слів контролерів, пристрій показав відсутність оплати. Однак працівники поліції не були присутні при початку цієї перевірки, не зафіксували її повний хід на відео, не перевірили належним чином справність, чинність та належність саме цього валідатора, а також не отримали об`єктивного звіту з автоматизованої системи оплати. Сам по собі результат, повідомлений контролерами, без належної фіксації та без документального підтвердження з відповідної системи оплати, не може вважатися достатнім і беззаперечним доказом вчинення ним адміністративного правопорушення. Поліцейська, яка винесла постанову, фактично поклалася на слова контролерів та результат пристрою, який не був належним чином перевірений і підтверджений документально.
Після прибуття працівниці поліції йому було запропоновано повторно прикласти банківську картку до валідатора. Він не відмовлявся від законної перевірки як такої, однак просив надати документи або інше належне підтвердження того, що відповідний пристрій є діючим службовим валідатором, справним та належним чином використовується для контролю оплати проїзду. Натомість йому було запропоновано лише фотографії документів, які не дозволяли перевірити їх автентичність, чинність та належність саме до того пристрою, до якого мені пропонували прикласти банківську картку. Відмова від повторного прикладання банківської картки до пристрою, належність і справність якого не були підтверджені належними документами, не є доказом безквиткового проїзду та не звільняє відповідача від обов`язку довести факт правопорушення.
Відповідач посилається на те, що правопорушення, передбачене ст. 135 КУпАП, може розглядатися в порядку скороченого провадження. Однак скорочене провадження не означає, що посадова особа може винести постанову без з`ясування обставин справи, без доказів та без забезпечення процесуальних прав особи.
Працівниця поліції прибула на місце вже після виклику на лінію 102. Вона не була присутня при його посадці у транспортний засіб, не бачила моменту оплати або неоплати проїзду, не була присутня при початку первинної перевірки контролерами його банківської картки контрольним валідатором та не зафіксувала повний хід такої перевірки. Отже, працівниця поліції не могла безпосередньо спостерігати сам факт безквиткового проїзду, а її висновки ґрунтувалися переважно на повідомленні контролерів, виклику на лінію 102 та припущеннях. Такі обставини не можуть замінити належних і допустимих доказів факту адміністративного правопорушення, оскільки відповідно до ст. 251 КУпАП доказами є фактичні дані, на підставі яких встановлюється наявність чи відсутність правопорушення та винність особи. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність оскаржуваної постанови, а не позивач — доводити свою невинуватість. Таким чином, посилання відповідача на “безпосередні спостереження” не підтверджує правомірність постанови, оскільки працівниця поліції не спостерігала безпосередньо подію правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 135 КУпАП.
Відповідач посилається на відеозапис із нагрудної камери працівника поліції. Однак наданий відеозапис не містить повної фіксації події від початку спілкування з працівниками поліції до його завершення, а обривається у певний момент. Неповний відеозапис не може вважатися належним та достатнім доказом правомірності постанови. У момент, коли відеозапис відповідача обривається, він здійснював власну відеофіксацію події на мобільний телефон. У цей момент працівниця поліції вирвала у нього телефон із рук, припинила зйомку та поклала телефон собі до кишені. Ця обставина додатково підтверджує необхідність критичної оцінки відеозапису, наданого відповідачем, оскільки він є неповним і не відображає всієї події. 
Відповідно до заяви, поданої через систему «Електронний суд» 21.05.2026, позивач, окрім заявлених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 1000 грн, завдану незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, приниженням його честі та гідності, нервовим напруженням, витратою часу на захист своїх прав, необхідністю звернення до суду та неправомірними діями посадових осіб під час оформлення постанови.
У додаткових поясненнях від 24.06.2026 представник відповідача заперечує щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки на його думку у позовній заяві жодним чином не обґрунтовано, не доведено належними, допустимими та достатніми доказами фактів завдання позивачу будь-якої шкоди, не доведено протиправності та винності дій поліцейських, тим більше - причинно-наслідкових зв`язків між ними. Матеріали справи не містять належного обґрунтування щодо заявленої позовної вимоги про стягнення моральної шкоди на користь позивача.
У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги. Просить задовольнити позов у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив у повному обсязі. Просить відмовити у задоволенні позову.
Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм фактичні правовідносини.
Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього року, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕГА № 1983355 від 01.03.2026 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 135 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 300 грн.
Як вказується в оскаржуваній постанові, 01.03.2026 року о 21:46:25 у м. Івано-Франківськ по вул. Симоненка, 45 гр. ОСОБА_1 здійснив безквитковий проїзд у громадському транспорті 40 н.з. НОМЕР_1 , який курсує Крихівці – Каскад.
Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо) неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.
Статтею 7 КУпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Таким чином, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.
В силу положень статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини другої статті 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати електронний квиток; виконувати вимоги правил надання послуг та правил користування пасажирським автомобільним транспортом.
Згідно з ч. 17 ст. 35 Закону України «Про автомобільний транспорт», Правила користування міським пасажирським автомобільним транспортом затверджуються відповідним органом місцевого самоврядування. Вони визначають порядок проїзду і його оплати, права та обов`язки пасажирів, а також взаємовідносини перевізників і пасажирів під час надання транспортних послуг, враховуючи особливості транспортної інфраструктури та наявність автоматизованої системи обліку оплати проїзду.
У місті Івано-Франківську та населених пунктах що входять до Івано-Франківської міської територіальної громади діють Правила користування міським пасажирським транспортом (автобусним та електричним) у Івано-Франківській міській територіальній громаді», затверджені рішенням від 20.08.2021 № 1212 виконавчого комітетом Івано-Франківської міської ради (надалі за текстом – Правила).
Правила визначають порядок проїзду міським автомобільним транспортом загального користування, тролейбусом, отримання транспортних послуг і їх оплати пасажирами, права та обов`язки пасажирів, а також взаємовідносини перевізника і пасажирів під час надання транспортних послуг.
Відповідно до пункту 3.9 Правил пасажир/-ка зобов`язаний/-а здійснити оплату/реєстрацію транспортної послуги будь-яким зручним для нього способом:
3.9.1. транспортною карткою «Галка»;
3.9.2. іншими видами електронних платежів:
банківською безконтактною карткою;
sms з мобільного телефону;
через мобільний додаток Easy Wallet;
QR код;
3.9.3. готівкою (разовий паперовий квиток у водія): пасажир/-ка повинен/-на завчасно підготувати кошти для розрахунку (монети чи гривневі банкноти), сума яких не потребує решти або не перевищує п`ятикратного розміру вартості квитка. До оплати приймаються монети та банкноти національної валюти України, які є платіжними, відповідно до чинного законодавства та без ознак значних пошкоджень.
Відповідно до пункту 7.1.1, розділу 7 Правил перевірка наявності квитків у пасажирів та/або здійснення ними реєстрації електронного квитка в АСООП проводиться уповноваженими особами перевізника/оператора (контролерами, старшими контролерами) під час проїзду по маршруту.
Згідно пункту 7.1.3, 7.1.3.1, 7.1.3.2, розділу 7 Правил уповноважені особи перевізника здійснюють: контроль оплати проїзду та перевезення багажу, контроль за реєстрацією проїзду за допомогою носія, безконтактної банківської картки, пристрою з технологією NFC чи графічного зображення, контроль за виконанням пасажирами обов`язків, передбачених цими Правилами; здійснюють контроль за дотриманням громадського порядку у транспортних засобах перевізника.
Відповідно до пункту 7.1.5. Правил для перевірки здійснення пасажиром оплати/реєстрації електронного квитка в АСООП за допомогою носія, пасажир/-ка повинен/-на на вимогу контролера піднести його до ручного реєстратора і тримати в такому положенні до моменту отримання відповідного сигналу.
Пунктом 7.1.7 Правил передбачено, що у випадку відсутності у пасажира квитка (оплати проїзду та перевезенця багажу), відсутності реєстрації електронного квитка в АСООП в транспортному засобі, в якому проводиться контроль, іншого виду дійсного електронного квитка, а також за відсутності документу, який відповідно до законодавства, надає право на пільгове отримання транспортних послуг, пасажир/-ка повинен/-на придбати штрафний квиток контролера за тарифом встановленим рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.
Відповідно до пункту 7.1.9 Правил, у разі відмови пасажира/-ки придбати штрафний квиток, контролер має право викликати на місце злочину працівників поліції. Порушник/-ця буде -доставлений/-на працівником поліції до найближчого відділення поліції для встановлення особи та вжиття заходів, відповідно до чинного законодавства.
Частиною 2 ст. 135 КУпАП визначено, що безквитковий проїзд пасажира, в тому числі проїзд без реєстрації або компостування проїзного документа, а так само провезення без квитка дитини віком від семи до шістнадцяти років, в міському транспорті - тягне за собою накладення штрафу в двадцятикратному розмірі від вартості проїзду.
Статтею 4 Закону України «Про міський електричний транспорт» визначено, що право на користування транспортними послугами надає придбаний разовий квиток, закомпостований абонементний талон, проїзний квиток тривалого користування, картка, посвідчення або довідка, що дає право на пільговий проїзд згідно із законодавством, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєстрований електронний квиток.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що жодного порушення чинного законодавства не допускав, так як ним було здійснено оплату (валідацію) проїзду через використання електронного квитка.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем долучено Виписку по картковому рахунку Ощадбанк, з якої вбачається, що ОСОБА_4 здійснював дві оплати в торгово-сервісній мережі, транзакції по яких здійснено 02.03.2026 о 00:00.
Таким чином, позивач належним чином підтвердив оплату. При цьому, технічна неможливість валідації не може бути підставою для притягнення особи до відповідальності.
Що стосується вимоги позову про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
При цьому, в п. п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.
При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням і моральною шкодою.
Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.
Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) зазначено, що "тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.".
Отже, враховуючи вище викладене, важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди є наявність доказів. Доказами, що підтверджують розмір моральної шкоди можуть слугувати дані, що підтверджує дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну звичного способу життя потерпілого, це можуть бути висновок спеціаліста, психолога або висновок судового експерта-психолога, показання свідків, характеристика з місця роботи, виписки з лікарні, якщо потерпілий звертався по допомогу до лікаря невролога чи психіатра, рахунки від приватних психологів чи проходження спеціальних курсів реабілітації.
Виходячи з оціночного поняття моральної шкоди, судом не встановлено спричинення позивачу тяжких душевних страждань. Позивачем не надано жодних доказів, якими підтверджується завдання йому моральної шкоди, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з протиправними діями відповідача, а також не доведено, з чого він виходив при зазначенні розміру моральної шкоди, відтак дана вимога є необґрунтованою.
У відповідності до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог - в частині скасування постанови командира взводу Управління патрульної поліції батальйону 2 роти 2 взводу Управління патрульної поліції Івано-Франківської області старшого лейтенанта поліції Глинської Інни Іванівни серія ЕГА № 1983355 від 01 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 135 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 77, 79, 241-246, 286, 293 КАС України, суд, - 
В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.
Скасувати постанову командира взводу Управління патрульної поліції батальйону 2 роти 2 взводу Управління патрульної поліції Івано-Франківської області старшого лейтенанта поліції Глинської Інни Іванівни серія ЕГА № 1983355 від 01 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 135 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
В решті вимог позову – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено та підписано 27.07.2026 року.

Суддя Антоняк Т.М.