ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2026  м. Дніпро Справа № 908/3306/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Стефанів Т. В.,
суддів: Демчини Т. Ю., Кошлі А. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 (повний текст рішення складено 26.03.2026, суддя Дроздова С. С., м. Запоріжжя) у справі № 908/3306/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411, м. Київ, 01133, ідентифікаційний номер юридичної особи 41084239) 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
про стягнення 270 729 грн 99 коп.,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни про стягнення заборгованість за Договором № 488808-КС-001 про надання кредиту від 04.02.2024, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 68 624 грн 37 коп., суми прострочених платежів по процентах - 202 105 грн 62 коп., суми заборгованості по штрафам - 0 грн 00 коп., суми прострочених платежів за комісією - 0 грн 00 коп.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 у справі № 908/3306/25 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" до Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни задоволено.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" заборгованість за Договором № 488808-КС-001 про надання кредиту від 04.02.2024, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту - 68 624 (шістдесят вісім тисяч шістсот двадцять чотири) грн 37 коп., суми прострочених платежів по процентах - 202 105 (двісті дві тисячі сто п`ять) грн 62 коп., 3 248 (три тисячі двісті сорок вісім) грн 76 коп. судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що Договір про надання кредиту № 488808-КС-001 від 04.02.2024 та Додаткова угода № 1 від 23.03.2024 є належним чином укладеними та чинними правочинами, оскільки були укладені в електронній формі відповідно до вимог Закону України "Про електронну комерцію" із застосуванням одноразових ідентифікаторів, що прирівнюється до письмової форми правочину.
Суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив як факт укладення кредитного договору, так і факт перерахування відповідачу кредитних коштів у сумі 69 000,00 грн. Водночас відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення кредиту і сплати процентів не виконав, здійснивши лише часткове погашення заборгованості, у зв`язку з чим утворилася непогашена заборгованість.
Перевіривши поданий позивачем розрахунок, суд визнав його арифметично правильним та таким, що відповідає умовам кредитного договору, зазначивши, що проценти нараховані виключно як плата за користування кредитом у межах строку кредитування, а не як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Оскільки відповідач не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень, а здійснення ним часткової оплати суд розцінив як визнання існування боргу, місцевий господарський суд, застосувавши стандарт доказування "вірогідності доказів", дійшов висновку про доведеність позовних вимог та задовольнив позов у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Фізична особа-підприємець Алфьорова Юлія Миколаївна подала апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 у справі №908/3306/25, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти апеляційну скаргу до розгляду. Скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 16 березня 2026 року по справі №908/3306/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити частково.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 у справі №908/3306/25, яким з нього на користь ТОВ "Бізнес Позика" стягнуто заборгованість за Договором №488808-КС-001 про надання кредиту від 04.02.2024 у загальному розмірі 270 729,99 грн (68 624,37 грн тіла кредиту, 202 105,62 грн процентів) та 3 248,76 грн судового збору, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.
Апелянт зазначає, що на підтвердження укладення кредитного договору в електронній формі позивач надав лише анкету клієнта та візуальні форми послідовності дій клієнта у форматі pdf. На переконання апелянта, такі документи не є безсумнівним доказом вчинення сторонами дій з укладення електронного договору, оскільки: (1) відскановане зображення у форматі pdf не дозволяє суду перевірити порядок та обставини створення цих документів за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи (ст. 78 ГПК України); (2) позивач не довів, що такі форми створюються автоматично системою та захищені від редагування чи зміни будь-якими особами, у тому числі власною посадовою особою позивача; (3) позивач не продемонстрував суду місце зберігання електронних даних у власній системі та не надав оригіналів електронних доказів вчинення відповідної послідовності дій, хоча відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про електронну комерцію" саме на ньому лежить обов`язок архівного зберігання таких документів. За таких обставин апелянт вважає, що позивачем не доведено належними та достовірними доказами обставин акцептування відповідачем конкретних умов договору саме на тих умовах і з тим змістом, на яких наполягає позивач.
Апелянт зазначає, що позивачем не надано доказів приєднання відповідача до Правил про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям, затверджених наказом директора товариства №13-ОД від 27.06.2022, зокрема доказів їх окремого підписання, у зв`язку з чим ці Правила не можуть оцінюватися судом як договір приєднання та породжувати передбачені ними права і обов`язки для відповідача.
Апелянт наголошує, що укладення та підписання Додаткової угоди №1 від 23.03.2024, якою було змінено процентну ставку та строк дії договору (продовжено до 14.12.2024), позивачем належним чином не доведено - з тих самих підстав щодо недостовірності електронних доказів, викладених вище.
Апелянт вказує, що згідно з умовами договору орієнтовна загальна вартість кредиту становить 179 400,00 грн, а з урахуванням (недоведеної) Додаткової угоди №1 - 227 736,99 грн. Водночас позивач нарахував і заявив до стягнення суму, яка разом з тілом кредиту становить 270 729,99 грн, що перевищує орієнтовну загальну вартість кредиту на 91 329,99 грн (або на 42 993 грн з урахуванням додаткової угоди), чим порушено пункт 1 самого договору.
Апелянт посилається на частини 1, 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до яких умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. На думку апелянта, нарахована сума процентів у розмірі 202 105,62 грн є явно завищеною, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 п. 6, ч. 3 ст. 509, ст. 627 ЦК України), є непомірним тягарем для відповідача як слабшої сторони договору споживчого кредитування та джерелом невиправданих додаткових прибутків позивача. Апелянт посилається на практику Конституційного Суду України (рішення від 10.11.2011 №15-рп/2011, від 11.07.2013 №7-рп/2013) та постанову Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №679/1103/23 щодо особливого правового захисту споживача як слабкої сторони договору та неприпустимості стягнення непропорційно великих компенсацій.
Апелянт стверджує, що кредитодавець, скориставшись необізнаністю позичальника та порушуючи звичаї ділового обороту, спонукав його до укладення додаткової угоди на вкрай невигідних умовах: угода не передбачала списання заборгованості чи інших істотних поступок на користь позичальника, натомість продовжувала строк кредитування, що свідчить про незацікавленість кредитора у якнайшвидшому поверненні боргу та фактично сприяло подальшому зростанню грошового зобов`язання виключно на користь кредитора.
Виходячи з первісних умов договору (сума кредиту 69 000,00 грн, строк кредитування 24 тижні, денна процентна ставка 1,15013131%) без урахування недоведеної додаткової угоди, апелянт вважає, що заборгованість, яка могла б підлягати стягненню, становить 168 674,37 грн, з яких 68 624,37 грн - тіло кредиту та 100 050,00 грн - проценти, а не 270 729,99 грн, як стягнуто оскаржуваним рішенням.
Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, а тому рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 у справі №908/3306/25 підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни та вважає її необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на наступне.
Позивач звертає увагу, що ним до позовної заяви долучено достатню кількість належних доказів, якими доведено як факт укладення кредитного договору між сторонами, так і факт видачі кредитних коштів боржнику, а суд першої інстанції надав належну оцінку всім доводам сторін. При цьому відповідач, попри спробу заперечувати неукладеність кредитного договору, своєю ж апеляційною скаргою фактично підтверджує наявність кредитних правовідносин з позивачем та визнає заборгованість за тілом кредиту, заперечуючи лише проти розміру заборгованості за процентами (тобто визнаючи її, але в меншому обсязі). За таких обставин у позивача відсутня необхідність додатково доводити належність укладення Договору №488808-КС-001 від 04.02.2024 та Додаткової угоди №1 від 23.03.2024 - ці обставини не є предметом спору між сторонами.
Позивач наголошує, що відповідно до статей 1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та пунктів 1, 2 договору, розмір і порядок нарахування процентів визначаються договором: за умовами пункту 1 договору знижена фіксована ставка становить 1,15013131% в день, стандартна - 2,00000000% в день, і оскільки відповідач не дотримувався погодженого графіку платежів, кредитор правомірно перейшов до нарахування процентів за стандартною (вищою) ставкою на залишок неповернутого тіла кредиту. Позивач підкреслює, що зростання вартості кредиту є прямим і логічним наслідком порушення відповідачем графіку платежів: тіло кредиту не зменшувалося згідно з графіком, відтак проценти нараховувалися на більший залишок заборгованості, а застосування стандартної ставки замість пільгової також збільшило суму нарахувань. Саме тому договором передбачено, що загальна вартість кредиту є лише орієнтовною (приблизною) і безпосередньо залежить від добросовісності виконання позичальником графіку платежів.
На підтвердження цієї позиції позивач посилається на усталену практику апеляційних судів у аналогічних справах за його позовами, зокрема на висновки про те, що розмір нарахованих відсотків, обчислений без урахування знижок, є правомірним, якщо відповідач не дотримався графіку платежів, та що суди не мають права зменшувати погоджений сторонами розмір процентів, помилково ототожнюючи їх з компенсацією (штрафом, пенею) за невиконання зобов`язання.
Позивач заперечує проти доводу відповідача про несправедливість умов договору щодо розміру процентів, зазначаючи, що зазначена норма встановлює ліміт саме компенсації (неустойки) за прострочення виконання зобов`язання, яка не може перевищувати 50% вартості тіла кредиту, тоді як відповідачу нараховані виключно проценти за користування кредитними коштами відповідно до статті 1048 ЦК України, в межах строку дії договору, за ставкою, що відповідає чинному законодавству. Жодної компенсації, неустойки (пені, штрафу) чи процентів річних за частиною 2 статті 625 ЦК України позивач не нараховував. Позивач наполягає на необхідності розрізняти поняття "компенсація" (плата за порушення зобов`язання) та "плата за користування чужими коштами" (звичайна плата за кредит), оскільки ці два інститути мають відмінну правову природу, а норма про обмеження компенсації до спірних правовідносин застосована бути не може.
Позивач звертає увагу, що відповідач не пояснив, чому наданий позивачем розрахунок заборгованості є нібито невірним або таким, що не узгоджується з матеріалами справи чи умовами кредитування, і не був позбавлений можливості надати власний розрахунок протягом усього періоду розгляду справи судом, однак цього не зробив. Позивач посилається на постанови Верховного Суду, згідно з якими доводи сторони про необґрунтованість розрахунку заборгованості є безпідставними за відсутності власного розрахунку на його спростування, а розрахунок, наданий кредитором, за відсутності контррозрахунку боржника, є належним і допустимим доказом.
Позивач посилається на частину першу статті 1054 ЦК України щодо змісту кредитного договору, на абзац другий частини другої статті 639 ЦК України, за яким договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі, а також на статті 525, 526, 530, 610, 612, 625, 629 ЦК України щодо обов`язковості належного виконання зобов`язання, неприпустимості односторонньої відмови від нього, наслідків прострочення та обов`язковості договору для сторін. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виконати взяті на себе за кредитним договором зобов`язання в повному обсязі - повернути як тіло кредиту, так і сплатити нараховані проценти за користування ним, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та рішення суду підлягає залишенню без змін.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Стефанів Т. В., судді: Демчина Т. Ю., Кошля А. О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.04.2026 апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання суду доказів оплати судового збору, у розмірі 4873,14 грн.
На виконання вказаної ухвали від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом доказів. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 у справі № 908/3306/25. Витребувано матеріали справи №908/3306/25 у Господарського суду Запорізької області. Розгляд справи призначено у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
04.02.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (кредитодавцем) та Фізичною особою-підприємцем Алфьоровою Юлією Миколаївною (позичальником) укладено договір про надання кредиту (Електронна форма) № 488808-КС-001. Договір укладено в електронній формі в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію" та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям.
Судом встановлено, що укладенню договору передували такі дії сторін: позичальник через веб-сайт кредитодавця шляхом введення логіну та паролю особистого кабінету увійшла до нього та через інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подала заявку на отримання кредиту, зазначивши номер свого поточного (карткового) рахунку. Того ж дня, 04.02.2024, кредитодавець направив позичальнику пропозицію (оферту) укласти договір № 488808-КС-001. Позичальник прийняла (акцептувала) цю пропозицію на визначених офертою умовах шляхом направлення через ІТС одноразового ідентифікатора UA-5004, який був надісланий їй кредитодавцем на зазначений в заявці номер телефону НОМЕР_2 у вигляді СМС-повідомлення та був нею введений/відправлений. Укладення договору підтверджується наданою позивачем Візуальною формою послідовності дій щодо укладення електронного договору. З огляду на викладене, судом встановлено, що 04.02.2024 між сторонами укладено договір № 488808-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію".
Судом встановлено такі умови договору: кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 69 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним; тип кредиту - кредит; строк кредиту - 24 тижні; термін дії договору - до 21.07.2024; стандартна процентна ставка - 2,00000000% в день, фіксована; знижена процентна ставка - 1,15013131% в день, фіксована; комісія за надання кредиту - 10 352,00 грн; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту - 179 400,00 грн; мета кредиту - придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, незалежної професійної або іншої не забороненої законом діяльності, при цьому кредит не є споживчим.
Судом також встановлено порядок нарахування процентів: відповідно до пункту 2 договору проценти нараховуються за ставкою, вказаною у пункті 1, на залишок заборгованості по кредиту, наявний на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, залежно від дотримання позичальником графіку платежів (пункт 3 договору). Згідно з пунктом 2.1 договору, у разі погашення кредиту згідно з погодженим графіком або в разі дострокового повернення кредиту, проценти розраховуються за зниженою ставкою. Відповідно до пункту 2.2 договору, у разі порушення графіку платежів з простроченням понад сім календарних днів умови про нарахування процентів за зниженою ставкою втрачають чинність, і починаючи з восьмого календарного дня від дня простроченого платежу і до закінчення терміну дії договору застосовується стандартна процентна ставка. Судом встановлено, що згідно з пунктом 6 договору позичальник підтвердила ознайомлення з договором та Правилами, розуміння всіх умов, змісту та обсягу зобов`язань, визнання їх справедливими та вільне волевиявлення щодо укладення договору.
23.03.2024 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до договору № 488808-КС-001 шляхом обміну електронними повідомленнями в порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію". Судом встановлено такі умови додаткової угоди: позичальник підтвердила наявність заборгованості перед кредитодавцем станом на 23.03.2024 у розмірі 70 835,91 грн (сума кредиту - 68 624,37 грн, проценти за користування кредитом - 2 211,54 грн, комісія - 0 грн); сторони домовились про списання кредитодавцем частки заборгованості по процентах та комісії у розмірі 0,00 грн кожна; орієнтовну загальну вартість наданого кредиту з урахуванням додаткової угоди встановлено в розмірі 227 736,99 грн; встановлено нову процентну ставку: пільгову ставку 0,8625985% в день з 23.03.2024 до 18.05.2024 (включно) за умови своєчасних платежів або із затримкою до трьох днів, а у разі прострочення понад три дні - ставку 1,15013131% в день з четвертого дня прострочення до 18.05.2024, і надалі - ставку 1,15013131% в день починаючи з 19.05.2024; термін дії договору продовжено до 14.12.2024, а строк кредиту визначено в 315 днів; встановлено новий графік платежів; крім того, сторони домовились про застосування до договору Правил надання споживчих кредитів у редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди, з чим позичальник також підтвердила своє ознайомлення.
Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав своєчасно та в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 69 000,00 грн шляхом перерахування на банківську платіжну картку позичальника № НОМЕР_3 (номер якої зазначено нею при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про перерахування коштів.
Судом встановлено, що відповідач свого зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, здійснивши лише часткову сплату коштів у розмірі 51 137,50 грн, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка й стала підставою звернення позивача до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором № 488808-КС-001 від 04.02.2024, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту в розмірі 68 624,37 грн, суми прострочених платежів по процентах у розмірі 202 105,62 грн, за відсутності заборгованості по штрафах та простроченим платежам за комісією.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі про стягнення з Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" заборгованість за Договором № 488808-КС-001 про надання кредиту від 04.02.2024, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту - 68 624 грн 37 коп., суми прострочених платежів по процентах - 202 105 грн 62 коп., 3248 грн 76 коп. судового збору.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 у справі №908/3306/25, яким задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" до Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни та стягнуто заборгованість за Договором №488808-КС-001 про надання кредиту від 04.02.2024 у сумі 270 729,99 грн, з яких 68 624,37 грн - заборгованість за тілом кредиту, 202 105,62 грн - проценти за користування кредитом, а також 3 248,76 грн судового збору.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення не вбачається з огляду на таке.
Апелянт зазначає, що надані позивачем анкета клієнта та візуальні форми послідовності дій клієнта у форматі pdf не є безсумнівним доказом укладення договору, оскільки не дозволяють перевірити обставини їх створення, а позивач не довів автоматичного формування цих документів системою та не продемонстрував місце зберігання електронних даних. 
Колегія суддів відхиляє ці доводи з таких підстав.
По-перше, зазначені доводи є внутрішньо суперечливими, оскільки апелянт, заперечуючи достовірність доказів укладення договору в цілому, одночасно не заперечує проти стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 68 624,37 грн, фактично визнаючи існування кредитних правовідносин з позивачем та розмір одержаних коштів. Визнання стороною обставини звільняє протилежну сторону від обов`язку її доказування (частина 1 статті 82 ГПК України), а тому подальше заперечення факту укладення договору як такого суперечить власній процесуальній позиції апелянта.
По-друге, факт видачі кредитних коштів у розмірі 69 000,00 грн підтверджується не лише електронними формами позивача, а й незалежними доказами - підтвердженням переказу коштів від фінансової установи-посередника та відповіддю АТ КБ «Приватбанк», отриманою судом за результатом витребування доказів, яка підтвердила належність банківської картки, на яку зараховано кошти, саме відповідачу. Ці докази отримані з джерела, не залежного від позивача, а тому доводи про одностороннє та довільне формування електронних документів позивачем не спростовують встановленого судом першої інстанції факту фактичного отримання відповідачем кредитних коштів та виникнення на цій підставі зобов`язання з їх повернення.
Колегія суддів зазначає, що зазначений довід не має самостійного значення для вирішення спору, оскільки предметом позову є стягнення заборгованості за сумою кредиту та процентами, розмір і порядок нарахування яких визначені безпосередньо умовами самого Договору №488808-КС-001 (пункти 1, 2, 2.1, 2.2), а не Правилами. Незалежно від того, чи є Правила належно приєднаним договором приєднання, це не впливає на дійсність та зміст умов, погоджених сторонами безпосередньо в тексті кредитного договору.
Апелянт заперечує факт укладення додаткової угоди з тих самих підстав щодо недостовірності електронних доказів. Колегія суддів відхиляє цей довід, оскільки, крім наведених вище міркувань щодо суперечливості позиції апелянта, сама по собі відсутність доведеності додаткової угоди не покращує, а погіршує становище відповідача: за розрахунком, здійсненим без урахування додаткової угоди (виходячи з первісної стандартної ставки 2,00000000% в день замість пільгової ставки, встановленої додатковою угодою на певний період), сума заборгованості за процентами була б не меншою, а більшою за фактично нараховану позивачем. Апелянт, обстоюючи одночасно і недоведеність додаткової угоди, і власний (нижчий) розрахунок заборгованості, допускає внутрішню суперечність у власній аргументації.
Колегія суддів відхиляє цей довід, оскільки з умов пункту 1 договору прямо вбачається, що зазначена в ньому загальна вартість кредиту є орієнтовною (приблизною) величиною, розрахованою виходячи з добросовісного дотримання позичальником графіка платежів. Пунктом 2.2 договору сторони прямо погодили, що в разі порушення позичальником графіка платежів з простроченням понад сім календарних днів застосування зниженої процентної ставки припиняється і нарахування здійснюється за стандартною ставкою на фактичний залишок заборгованості до закінчення строку дії договору, при цьому таке коригування прямо визначено договором як таке, що не є зміною його істотних умов. Оскільки матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем графіка платежів, перевищення фактично нарахованої суми над орієнтовним показником є прямим і передбачуваним наслідком погоджених сторонами договірних умов, а не порушенням договору з боку позивача.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на несправедливість умов договору щодо розміру процентів. По-перше, самим договором прямо визначено, що кредит не є споживчим, а надається для цілей підприємницької, незалежної професійної або іншої не забороненої законом діяльності, у зв`язку з чим застосування до спірних правовідносин законодавства про захист прав споживачів, розрахованого на захист фізичної особи як економічно слабшої сторони споживчих правовідносин, є необґрунтованим. По-друге, і незалежно від наведеного, посилання апелянта на положення, які обмежують розмір компенсації (неустойки) за порушення зобов`язання до 50 відсотків вартості продукції, не є застосовним до спірних сум, оскільки позивачем нараховано та заявлено до стягнення виключно проценти за користування кредитом відповідно до статті 1048 ЦК України - плату за користування чужими коштами, а не неустойку, штраф, пеню чи проценти річних за статтею 625 ЦК України як міру відповідальності за порушення зобов`язання. Ці два інститути мають відмінну правову природу, а тому обмеження, встановлене для компенсаційних платежів, незастосовне до звичайної плати за користування кредитом, погодженої сторонами на засадах свободи договору (стаття 627 ЦК України).
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що додаткова угода не передбачала жодних поступок на користь позичальника. Матеріалами справи підтверджено, що додатковою угодою сторони погодили встановлення пільгової процентної ставки в розмірі 0,8625985% в день на період з 23.03.2024 до 18.05.2024 за умови дотримання позичальником оновленого графіка платежів вчасно або з максимальною затримкою до трьох днів, що само по собі є поступкою на користь позичальника. Той факт, що відповідач не скористалася цією пільговою умовою через подальше порушення графіка платежів, є наслідком її власної поведінки, а не свідченням недобросовісності кредитодавця при формулюванні умов додаткової угоди.
Колегія суддів зазначає, що альтернативний розрахунок заборгованості, наведений апелянтом (168 674,37 грн), ґрунтується на застосуванні виключно первісних умов договору без урахування погодженого сторонами механізму переходу на стандартну процентну ставку в разі порушення графіка платежів, тобто на вибірковому застосуванні договірних умов, вигідних відповідачу, без урахування інших його положень, які відповідач одночасно намагається оскаржити як недоведені. Такий розрахунок не спростовує наданий позивачем розрахунок заборгованості, який відповідає умовам договору в їх сукупності та узгоджується з фактичними обставинами порушення відповідачем графіка платежів.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є внутрішньо суперечливими (одночасне заперечення укладення договору та визнання заборгованості за ним; заперечення додаткової угоди, невигідне для самого апелянта), ґрунтуються на помилковому застосуванні законодавства про захист прав споживачів до неcпоживчого кредиту та на неправильному ототожненні плати за користування кредитом з компенсацією за порушення зобов`язання, а тому не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів встановила, що рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 у справі №908/3306/25 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.
Відповідно до статті 129 ГПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Алфьорової Юлії Миколаївни на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 у справі № 908/3306/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 у справі № 908/3306/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Т. В. СТЕФАНІВ

Суддя А. О. КОШЛЯ

Суддя Т. Ю. ДЕМЧИНА