ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 серпня 2026 року | справа № 380/12063/26
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 28 квітня 2026 року № 134850017253 про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01 квітня 2002 року по 16 серпня 2004 року на території російської федерації;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 21 квітня 2026 року звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення дострокової пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак оскаржуваним рішенням відповідача від 28 квітня 2026 року № 134850017253 йому відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу (пенсійним органом зараховано лише 22 роки 10 місяців 16 днів при необхідних 25 роках). Відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу період його роботи з 01 квітня 2002 року по 16 серпня 2004 року на території російської федерації, пославшись на припинення з 01 січня 2023 року участі рф в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Позивач вважає таке рішення протиправним, оскільки трудовий стаж за спірний період підтверджується належними записами у трудовій книжці та трудовим договором, право на зарахування стажу виникло під час дії міждержавної Угоди і є набутим правом, яке не може бути звужене внаслідок її подальшої денонсації, а застосування нових обмежень до правовідносин 2002-2004 років порушує статтю 58 Конституції України.
Ухвалою від 15 червня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
З метою дотримання гарантій належного повідомлення учасників справи про судовий розгляд, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами вчасно та у встановленому законом порядку надіслана на офіційну електронну адресу відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області. 
Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документа, вказана ухвала суду успішно доставлена до електронного кабінету відповідача в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» 17 червня 2026 року о 09:13 год., що відповідно до частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України є днем та часом вручення процесуального документа.
Відповідно до положень статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України судом визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву, а також усіх необхідних доказів і матеріалів, що підтверджують заперечення проти позову. 
Проте станом на момент ухвалення судового рішення у цій справі у встановлений судом строк жодних процесуальних документів, відзиву на позовну заяву, письмових заперечень чи пояснень від Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області до суду не надходило, клопотань про продовження процесуальних строків від відповідача також не заявлялося.
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позовну заяву без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. 
Розглянувши подані позивачем матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що належним чином підтверджується матеріалами справи, зокрема паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Миколаївським районним відділом УМВС України у Львівській області 18 квітня 1997 року, довідкою про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, а також офіційним витягом з Реєстру територіальних громад.
Згідно з посвідченням ветерана війни серії НОМЕР_2 та відповідними довідками ІНФОРМАЦІЯ_2 від 16 квітня 2026 року, ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій та у період дії воєнного стану в Україні безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що надає йому право на соціальні гарантії та пільги, передбачені чинним законодавством.
Реалізуючи своє право на соціальний захист, 21 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Однак за результатами розгляду вказаної заяви, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 28 квітня 2026 року № 134850017253 позивачу відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком. Відповідно до здійсненого пенсійним органом розрахунку, загальний страховий стаж ОСОБА_1 визначений у розмірі 22 роки 10 місяців 16 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вказаною нормою закону, оскільки необхідний мінімальний страховий стаж для чоловіків-учасників бойових дій становить не менше 25 років.
Головною підставою для відмови у призначенні пенсії та нездійснення зарахування частини стажу стало те, що пенсійний орган відмовився включити до страхового стажу позивача період його роботи з 01 квітня 2002 року по 16 серпня 2004 року на посаді у Закритому акціонерному товаристві «Золотодобывающая компания «Полюс» (російська федерація), де він здійснював трудову діяльність за трудовим договором вахтовим методом. У тексті оскаржуваного рішення орган Пенсійного фонду обґрунтував свої дії тим, що з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, у зв`язку з чим, на думку відповідача, до страхового стажу на території рф можуть зараховуватися виключно періоди роботи на території колишньої РРФСР, що мали місце до 01 січня 1992 року. Крім того, у межах спірного рішення пенсійним органом також не було зараховано до страхового стажу період перебування позивача на обліку як безробітного та отримання допомоги по безробіттю з 08 березня 2001 року по 19 червня 2001 року.
Крім того, оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 28 квітня 2026 року № 134850017253 позивачу також було відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду перебування на обліку як безробітного та отримання допомоги по безробіттю з 08 березня 2001 року по 19 червня 2001 року з підстав ненадання уточнюючих даних щодо характеру такої матеріальної допомоги.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням пенсійного органу в частині неофіційного незарахування до страхового стажу періоду його роботи з 01 квітня 2002 року по 16 серпня 2004 року на території російської федерації, вважаючи таку відмову протиправною, такою, що порушує його конституційне право на пенсійне забезпечення та суперечить нормам міжнародного права і принципу незворотності дії законів у часі, позивач у встановленому законом порядку звернувся до суду з цим адміністративним позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у їх системному взаємозв`язку, суд виходить із принципів верховенства права, законності, офіційного з`ясування всіх обставин справи, а також імперативних приписів спеціального законодавства у сфері пенсійного забезпечення та загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначений конституційний принцип є фундаментальною гарантією недопущення свавілля з боку суб`єктів владних повноважень під час реалізації ними управлінських функцій.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії та інші види соціальних виплат, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Водночас статтею 58 Конституції України чітко передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ця конституційна гарантія є складовою принципу правової визначеності як елемента верховенства права, яка забороняє державі надавати новим нормам ретроспективну силу, якщо це погіршує правове становище особи чи позбавляє її законно набутих прав.
Спеціальним законом, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, є Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають учасники бойових дій (відповідно до статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») після досягнення віку 55 років чоловіки - за наявності страхового стажу не менше 25 років.
Згідно зі статтею 62 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» та Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, зокрема копію трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 , суд встановив наявність належних, чітких, послідовних та оформлених без жодних виправлень записів про те, що ОСОБА_1 у період з 01 квітня 2002 року по 16 серпня 2004 року працював на території російської федерації у Закритому акціонерному товаристві «Золотодобывающая компания «Полюс». 
Факт здійснення трудової діяльності вахтовим методом у вказаний спірний період також беззаперечно підтверджується трудовим договором від 24 лютого 2004 року, укладеного між позивачем та роботодавцем.
Судом також враховано, що спірні правовідносини у цій справі охоплюють вимоги позивача про перевірку законності відмови пенсійного органу в частині незарахування до страхового стажу саме періоду роботи за трудовим договором на території російської федерації у 2002-2004 роках. Під час судового розгляду матеріалів справи судом встановлено, що записи в трудовій книжці позивача зроблені відповідно до інструкцій про порядок ведення трудових книжок, не містять підчисток, виправлень чи неточностей, а оригінал трудового договору вахтовим методом у ЗАТ «Золотодобывающая компания «Полюс» у повній мірі узгоджується із записами в трудовій книжці, у зв`язку з чим у відповідача не було жодних об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність вказаного трудового стажу
Надаючи правову оцінку обґрунтованості відмови пенсійного органу у зарахуванні вказаного періоду роботи з посиланням на те, що з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (яка була чинною та повноцінно застосовувалася на час здійснення позивачем трудової діяльності у 2002– 2004 роках), призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснювалося за законодавством держави, на території якої вони проживають. 
При цьому для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах, громадянам держав-учасниць враховувався трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав. Обчислення стажу провадилося відповідно до законодавства держави-учасниці, на території якої відбувалася трудова діяльність.
Статтею 13 зазначеної Угоди імперативно визначено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, які виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу держави-учасниці з Угоди. Аналогічні гарантії закріплені у частині першій статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, відповідно до якої припинення дії договору чи вихід з нього учасника не впливають на будь-яке право, зобов`язання чи юридичне становище учасників, що виникли в результаті виконання договору до його припинення.
Таким чином, період праці позивача у 2002–2004 роках на території російської федерації відбувався у чіткій відповідності та під час дії міжнародної Угоди від 13 березня 1992 року, яка гарантувала взаємне визнання та зарахування трудового стажу. Право особи на зарахування такого стажу є набутим правом, яке виникло на підставі чинного на той час міжнародного договору. Подальший вихід держави з Угоди у 2022-2023 роках не може мати зворотної дії в часі та позбавляти особу соціальних прав, законно набутих у період чинності міжнародних зобов`язань.
Зазначений правовий підхід є сталим, послідовним та повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, від 28 січня 2025 року у справі № 620/3530/22 та від 30 жовтня 2025 року у справі № 300/6020/23. 
У вказаних рішеннях Верховний Суд неодноразово наголошував, що під час вирішення питання про зарахування стажу роботи, набутого на території держав-учасниць колишнього СРСР чи за міжнародними угодами у минулому, необхідно застосовувати положення міжнародних договорів, які були чинними на момент здійснення особою відповідної трудової діяльності.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово підкреслював, що пенсійні права, які базуються на нормах міжнародних угод про гарантії прав громадян у галузі пенсійного забезпечення, набуті особою у період дії таких міжнародних договорів, є невідчужуваними та захищеними від звуження. Зміна чи припинення міжнародно-правових відносин між державами у подальшому не може слугувати законною підставою для ретроспективного позбавлення особи трудового стажу, право на зарахування якого вже виникло та реалізоване у минулому на підставі легітимно діючих норм і міжнародних угод. 
Будь-яке інше тлумачення суперечило б конституційним гарантіям прав людини та принципу правової визначеності.
Відповідач, відмовивши у зарахуванні спірного періоду роботи з посиланням на припинення дії Угоди у 2023 році, протиправно застосував норму права у часі з порушенням принципу незворотності дії законів (стаття 58 Конституції України) та загальновизнаного принципу правової визначеності.
З огляду на те, що період роботи з 01 квітня 2002 року по 16 серпня 2004 року повністю підтверджений належними доказами та підлягає обов`язковому зарахуванню до страхового стажу позивача, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 28 квітня 2026 року № 134850017253 про відмову у призначенні дострокової пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ч.4 ст. 245 КАС України у разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Щодо обраного позивачем способу судового захисту, суд зазначає, що ефективним способом відновлення порушених прав у спірних правовідносинах є скасування оскаржуваного рішення пенсійного органу, зобов`язання відповідача зарахувати спірний період роботи до страхового стажу та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Суд не може підміняти орган пенсійного фонду та самостійно призначати пенсію, оскільки перевірка повноти всіх інших складових страхового стажу та прийняття відповідного рішення належить до виключної компетенції (дискреції) суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ефективний захист прав має здійснюватися у спосіб, що не суперечить закону.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Разом з тим, в адміністративному судочинстві діє спеціальний стандарт доказування — правило розподілу тягаря доказування. Згідно з імперативними приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається виключно на відповідача.
Зважаючи на те, що судом встановлено протиправність рішення відповідача в частині незарахування спірного періоду роботи на території російської федерації, відновлення порушеного права позивача вимагає зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву про призначення дострокової пенсії з урахуванням висновків суду та зарахуванням вказаного періоду до страхового стажу. При цьому повторний розгляд заяви має бути здійснений органом Пенсійного фонду не формально, а з дотриманням усіх гарантій прав застрахованої особи, оскільки суд під час судового контролю за рішеннями суб`єктів владних повноважень забезпечує відновлення правопорядку та реальне поновлення порушених прав позивача.
Оскільки відповідач відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, жодних доказів правомірності оскаржуваного рішення не представив, а позивач належними та допустимими доказами (трудовою книжкою та трудовим договором) повністю підтвердив обґрунтованість своїх позовних вимог, позов підлягає задоволенню повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України. При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або компенсації відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1 064,96 грн згідно з квитанцією від 11 червня 2026 року № L5DY-74E8-L42E. Вказані витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 257, 262, 293, 295 КАС України, суд
у х в а л и в :
1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 28 квітня 2026 року № 134850017253 про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Олександра Борисенка, буд. 7 код ЄДРПОУ 21084076) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_4 ;) період роботи з 01 квітня 2002 року по 16 серпня 2004 року на території російської федерації.
4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Олександра Борисенка, буд. 7 код ЄДРПОУ 21084076) вирішити питання про призначення дострокової пенсії за віком ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за заявою від 21 квітня 2026 року, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Олександра Борисенка, буд. 7 код ЄДРПОУ: 21084076) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 07 серпня 2026 року.
Суддя О.І. Коморний