П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 400/9617/25

Категорія: 106030000 | Головуючий у суді І інстанції: Бульба Н. О. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача | Семенюка Г.В.
суддів: | Федусика А.Г.
| Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати;
- зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 28 736,72 грн відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі – Порядок №159).

Обґрунтування позовних вимог полягає у такому.
Так, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року по справі №400/8795/24, яке набрало законної сили 23 червня 2025 року, стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену частину заробітної плати у 2019 році на загальну суму 42900,84 грн., з яких: 2468,82 грн - частина ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 2 дні відпустки у 2019 році наданої наказом від 18.04.2019 №437/07; 12309,10 грн - частина ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 10 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 03.06.2019 №700/07; 18568,95 грн – частина ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 05.07.2019 №962/07; 5400,07 грн – частина ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати грошової компенсації 13 днів щорічної основної відпустки у 2019 році наданої наказом від 24.12.2019 №6285/06; 4153,90 грн частина ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати грошової компенсації 10 днів щорічної додаткової відпустки у 2019 наданої наказом від 20.12.2019 №6098/06.
08.07.2025 на адресу Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області направлено заяву про виконання рішення суду у справі №400/8795/24.
25.07.2025 на банківський рахунок позивача надійшли кошти у загальній сумі 34 535,18 грн на виконання рішення суду по справі № 400/8795/24.
28.07.2025 позивач направив заяву на адресу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Порядку №159, за період січень 2020 – червень 2025 року.
08.08.2025 на електронну адресу позивача надійшов лист Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 07.08.2025, яким повідомлено, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року по справі № 400/8795/24 не передбачає нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Позивач вважає, що, згідно Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, має право на виплату компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки.
Також позивач навів розрахунок компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки, згідно якого вважає, що з відповідача слід стягнути суму 28 736,72 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за час затримки їх виплати по день фактичного розрахунку виплати заробітної плати на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 у справі № 400/8795/24.
Зобов`язав Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за час затримки їх виплати за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплати заробітної плати на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 у справі № 400/8795/24.
У задоволенні вимог в частині виплати ОСОБА_1 компенсації у розмірі 28 736,72 грн суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, представник Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
У доводах апеляційної скарги представник Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України пояснив, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2025 № 517 «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» було вирішено перейменувати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.
Фактично перейменування Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України було здійснено 31.12.2025, що підтверджується роздрукованою інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, що додається.
Оскільки код юридичної особи № 43315529 не змінився, то відповідачем у даній справі № 400/9617/25 виступає Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.

Далі, у доводах апеляційної скарги представник скаржника указує на те, що суд першої інстанції припустився до неправильного застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), які регулюють питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні працівника.
На думку представника скаржника, Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України не має нести відповідальність щодо несвоєчасного розрахунку із ОСОБА_1 при його звільненні у 2019 році, оскільки на момент такого звільнення (27.12.2019) питання щодо заробітної плати у 2019 році на загальну суму 42 900,84 грн не порушувалось, а вперше постало лише після його звільнення у червні місяці 2024 року.

Також представник Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України звертає увагу на те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався з позовними заявами до Миколаївського окружного адміністративного суду з одними і тими же вимогами до відповідача.
Представник скаржника указує, що в Миколаївському окружному адміністративному суді перебували та перебувають на розгляді адміністративні справи №400/8795/24; №400/8997/24 № 400/3990/25; №400/9617/25; № 400/968/25; №400/1318/26 за позовними заявами ОСОБА_1 до Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 у справі № 400/8795/24 стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену частину заробітної плати у 2019 році на загальну суму 42 900,84 грн, з яких: 2 468,82 грн - частина не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 2 дні відпустки у 2019 році наданої наказом від 18.04.2019 за № 437/07; 12 309,10 грн - частина не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 10 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 03.06.2019 за № 700/07; 18 568,95 грн - частина не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 05.07.2019 за № 962/07; 5 400,07 грн - частина не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати грошової компенсації 13 днів щорічної основної відпустки у 2019 році наданої наказом від 24.12.2019 за № 6285/06; 4 153,90 грн. - частина не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати грошової компенсації 10 днів щорічної додаткової відпустки у 2019 році наданої наказом від 20.12.2019 за № 6098/06.
На виконання указаного рішення суду, ОСОБА_1 25.07.2025 виплачено недоплачену заробітну плату у розмірі 34 535,18 грн.
28.07.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів за затримку виплати заробітної плати.
Листом від 07.08.2025 відповідач відмовив у виплаті компенсації втрати частини доходів за затримку виплати заробітної плати.
У зв`язку з тим, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за весь час затримки виплати (за період з січня 2020 року по червень 2025 року), виплачена відповідачем не була, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, проаналізувавши вимоги Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, виходив із того, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати за весь час затримки виплати.
Щодо виплати компенсації втрати частини доходів у розмірі 28 736,72 грн, суд першої інстанції вважав, що перерахунок та виплата конкретної суми компенсації є виключною компетенцією відповідача. Суд першої інстанції указав, що не може перебирати на себе повноваження суб`єкта владних повноважень, розраховуючи суму компенсації втрати частини доходів.
У зв`язку з цим, суд відмовив в цій частині позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Частина 1 статті 308 КАС України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ураховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржено суб`єктом владних повноважень в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Насамперед, слід указати, що колегія суддів ураховує факт перейменування Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, у відповідності з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2025 № 517 «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції».

Щодо компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з несвоєчасною виплатою позивачу заробітної плати, колегія суддів указує наступне.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання, пов`язані зі здійсненням виплати компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати врегульоване Законом №2050-ІІІ.
Стаття 1 Закону №2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
У розумінні Закону № 2050-ІІІ заробітна плата (грошове забезпечення) є доходом громадянина, вона не носить разового характеру навіть у випадку її присудження за рішенням суду.
При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Використане у статтях 3, 4 Закону №2050-ІІІ формулювання доводить, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, та означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації – невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв Порядок №159, відповідно до пункту 2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Отже, пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексі інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Верховний Суд у постанові від 13.01.2020 у справі №240/11882/19 дійшов висновку, що зміст і правова природа спірних правовідносин, у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Тому, у випадку ненарахування та невиплати відповідачем сум грошового забезпечення, позивач має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови покладення на відповідача відповідним нормативно - правовим актом або судовим рішенням обов`язку здійснити виплату належних сум.
Як встановлено матеріалами справи, на виконання рішення суду у справі №400/8795/24 позивачу виплачена заробітна плата у розмірі 34 535,18 грн за 2019 рік.
Таку заробітну плату відповідач виплатив ОСОБА_1 25.07.2025.
За таких умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 набув право на компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за весь період затримки виплати з січня 2020 року по червень 2025 року.
При цьому, слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи, у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі №200/15033/21 від 06 березня 2024 року.

У доводах апеляційної скарги представник Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не зазначає в чому полягає неправильність висновків суду першої інстанції щодо застосування положень Закону №2050-ІІІ та Порядку №159.
Разом з цим, указує на те, що суд першої інстанції припустився до неправильного застосування статей 116, 117 КЗпП України, які регулюють питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні працівника.
Відповідаючи на даний довід апеляції, колегія суддів зазначає, що відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні працівника та компенсація втрати частини доходів є різними видами відповідальності.
У межах даної справи позивач звертається саме за компенсацією втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, що регулюється Законом №2050-ІІІ та Порядком №159.
За таких умов, колегія суддів вважає недоречними доводи представника апелянта щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України.

Щодо адміністративних справ, які зазначені представником апелянта в апеляційній скарзі (№400/8795/24; №400/8997/24 №400/3990/25; №400/9617/25; № 400/968/25; №400/1318/26) та які перебували і перебувають на розгляді за позовними заявами ОСОБА_1 до Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, колегія суддів указує таке.
Суд апеляційної інстанції дослідив предмети позовів зазначених справ та встановив, що вони не є тотожними. В жодній із зазначених справ ОСОБА_1 не заявляв вимоги про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з січня 2020 року по червень 2025 року.
За таких умов, колегія суддів відхиляє даний довід апеляції представника Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що надав відповіді на всі ключові доводи апеляційної скарги.
Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач | | Г.В. Семенюк
Судді | | А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький