ОКРЕМА ДУМКА

29 липня 2026 року 
м. Київ
справа №460/8332/25
адміністративне провадження №К/990/20660/26

Окрема думка судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Берназюка Я.О. на постанову Верховного Суду у справі № 460/8332/25 за позовом Вараської міської ради Рівненської області до Державної екологічної інспекції Поліського округу про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування акта.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку; окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Суть спору та ухвалені судові рішення
Вараська міська рада Рівненської області звернулася до адміністративного суду з позовом до Державної екологічної інспекції Поліського округу, у якому просила:
визнати протиправними дії відповідача щодо здійснення заходу державного нагляду (контролю) у формі проведення обстеження лісових ділянок та їх фактичного стану за межами населених пунктів Вараської міської ради;
визнати протиправним та скасувати акт обстеження лісових ділянок, їх фактичного стану за межами населених пунктів Вараської міської ради від 24 жовтня 2024 року.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд першої інстанції виходив із того, що акт обстеження не є індивідуальним актом у розумінні статті 19 КАС України, не зумовлює виникнення прав чи обов`язків для позивача та є лише носієм доказової інформації. На цій підставі суд дійшов висновку, що ні акт, ні дії щодо його складення не можуть бути самостійним предметом судового оскарження.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 6 квітня 2026 року апеляційну скаргу Вараської міської ради залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд погодився, що акт обстеження не породжує самостійних юридичних наслідків, а його оцінка може бути надана судом лише в майбутньому спорі щодо рішення, прийнятого на підставі такого акта, або у разі використання його як доказу вчинення правопорушення.
Постановою Верховного Суду касаційну скаргу Вараської міської ради залишено без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.
Більшість суддів дійшла висновку, що дії щодо проведення обстеження та складений за їх результатами акт не породжують для позивача обов`язкових юридичних наслідків, а тому відповідні вимоги не підлягають розгляду не лише за правилами адміністративного судочинства, а й у судовому порядку загалом.
Не погоджуюся з такими висновками з огляду на таке.
І. Щодо необхідності розмежування адміністративного акта, процедурного рішення та процедурної дії
В основу постанови Верховного Суду покладено підхід, відповідно до якого самостійному судовому оскарженню підлягають лише ті рішення чи дії суб`єкта владних повноважень, які безпосередньо породжують, змінюють або припиняють права чи обов`язки особи.
Такий підхід тривалий час застосовувався у судовій практиці щодо актів перевірок, обстежень, довідок, висновків та інших документів, які вважалися проміжними носіями доказової інформації, але не остаточними владними рішеннями.
Однак після набрання чинності 15 грудня 2023 року Законом України від 17 лютого 2022 року № 2073-IX «Про адміністративну процедуру» нормативне регулювання відповідних правовідносин істотно змінилося.
Стаття 2 цього Закону розмежовує:
адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб);
процедурне рішення - рішення адміністративного органу, що приймається під час розгляду справи, але яким справа не вирішується по суті;
процедурну дію - дія адміністративного органу, що вчиняється під час розгляду справи, але якою справа не вирішується по суті.
Застосування наведених положень до спірних правовідносин випливає безпосередньо з пункту 11 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру», відповідно до якого до функцій публічної адміністрації належить, зокрема, здійснення інспекційної, контрольної та наглядової діяльності. Отже, контрольне призначення спірного обстеження саме по собі не виключає застосування до відповідної діяльності положень Закону України "Про адміністративну процедуру". Водночас для кваліфікації обстеження саме як процедурної дії необхідно встановити, чи вчинялося воно під час розгляду конкретної адміністративної справи в межах адміністративного провадження, ініційованого Інспекцією. Навіть якщо таке обстеження не було складовою адміністративного провадження, на нього як на адміністративну діяльність, що не вимагає прийняття адміністративного акта, поширюються принципи адміністративної процедури відповідно до частини другої статті 4 цього Закону. Особливості такого провадження можуть визначатися спеціальним законом, однак відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про адміністративну процедуру» вони повинні відповідати принципам адміністративної процедури.
Більше того, частина друга статті 4 цього Закону поширює принципи адміністративної процедури також на адміністративну діяльність, яка не вимагає прийняття адміністративного акта. Тому навіть припущення, що спірне обстеження не завершилося прийняттям адміністративного акта, не усуває обов`язку Інспекції діяти законно, обґрунтовано, пропорційно та із забезпеченням ефективних засобів правового захисту.
Отже, законодавець прямо визнав, що публічно-управлінська діяльність адміністративного органу не обмежується прийняттям адміністративного акта, яким вирішено справу по суті. Під час адміністративного провадження орган приймає процедурні рішення та вчиняє процедурні дії, які мають самостійне юридичне значення, хоча й не вирішують справу по суті.
Проведення органом державного екологічного контролю обстеження земельних або лісових ділянок, фіксація їх фактичного стану, встановлення обставин, що надалі можуть бути покладені в основу вимоги про відшкодування шкоди або іншого заходу реагування, за своєю природою є здійсненням публічно-владної адміністративної діяльності.
Така діяльність не втрачає владного характеру лише тому, що не завершується негайним прийняттям остаточного рішення про застосування заходу реагування або звернення до суду з майновою вимогою.
Проведення обстеження може становити процедурну дію адміністративного органу, а складений за його результатами акт - документальну форму фіксації перебігу та результатів цієї дії. Сам по собі такий документ не обов`язково є адміністративним актом або процедурним рішенням. Однак відсутність в акта ознак остаточного адміністративного акта не вирішує питання про законність самої владної дії, під час якої його складено, і не виключає можливого впливу зафіксованих у ньому висновків на законні інтереси особи.
Тому Суд мав насамперед визначити правову природу спірного обстеження в системі Закону України «Про адміністративну процедуру», а не обмежуватися констатацією того, що складений документ не є індивідуальним актом.
ІІ. Щодо права на оскарження процедурного рішення та процедурної дії
Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Ця конституційна гарантія не обмежена оскарженням виключно остаточних адміністративних актів.
Пункт 1 частини першої статті 19 КАС України відносить до юрисдикції адміністративних судів спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.
Стаття 18 Закону України «Про адміністративну процедуру» гарантує особі право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністративного органу в адміністративному та/або судовому порядку. Стаття 78 цього Закону, регулюючи адміністративне оскарження, додатково підтверджує юридичну значущість процедурних рішень і дій: право на подання скарги виникає, якщо процедурне рішення, дія чи бездіяльність негативно впливає на права, свободи чи законні інтереси особи; серед можливих вимог прямо передбачено припинення дії, визнання її протиправною та усунення наслідків. Водночас питання допустимості й моменту судового оскарження вирішується відповідно до Конституції України та КАС України з урахуванням характеру спірної дії, її впливу на правове становище позивача та ефективності судового захисту.
Це також підтверджується пунктом 11 частини першої статті 28 цього Закону, який передбачає право учасника адміністративного провадження оскаржити адміністративний акт, процедурне рішення або дію, бездіяльність адміністративного органу, та частиною третьою статті 79, яка у визначеному нею випадку прямо передбачає подання скарги на процедурне рішення, дію чи бездіяльність до суду відповідно до закону.
Таким чином, чинне законодавство визнає процедурні рішення та процедурні дії юридично значущими предметами правового захисту, тоді як допустимість їх окремого судового оскарження має визначатися з урахуванням Конституції України, КАС України, характеру відповідної дії та її впливу на права чи законні інтереси особи.
Визнання законом процедурних рішень і дій самостійними предметами правового захисту не означає, що кожна проміжна дія адміністративного органу безумовно підлягає окремому й негайному судовому перегляду. Частини третя і четверта статті 78 Закону України "Про адміністративну процедуру", хоча й регулюють адміністративне оскарження, підтверджують, що законодавець розмежовує процедурні рішення та дії залежно від можливості їх оскарження до завершення адміністративного провадження. Питання про допустимість окремого судового оскарження має вирішуватися відповідно до Конституції України та КАС України з урахуванням самостійного впливу відповідної дії на право чи законний інтерес особи, характеру стверджуваного порушення та ефективності судового захисту в межах майбутнього спору щодо остаточного рішення.
Не кожна процедурна дія обов`язково потребує окремого судового перегляду. Однак неможливість її оскарження не може визначатися лише тим, що адміністративна справа ще не вирішена по суті.
Вирішальним має бути те, чи здатна відповідна дія самостійно вплинути на права, свободи чи законні інтереси особи, чи створює вона фактичні або юридичні передумови для подальшого владного втручання, а також чи буде відкладений судовий захист ефективним.
У касаційній скарзі Вараська міська рада зазначала, що проведення обстеження та складення акта стали підставою для ініціювання Інспекцією претензійно-позовної роботи щодо стягнення збитків. Цей довід указував на можливий самостійний вплив результатів обстеження на правове становище позивача та потребував перевірки під час розгляду справи по суті.
За умови підтвердження наведених обставин спірне обстеження не могло б розглядатися лише як внутрішня інформаційно-аналітична дія відповідача, оскільки його результати використовувалися б для формування офіційної позиції контролюючого органу щодо наявності порушення та можливого майнового обов`язку позивача.
За таких умов висновок про повну відсутність впливу обстеження на законні інтереси Вараської міської ради є передчасним.
ІІІ. Щодо обов`язку адміністративного органу дотримуватися принципів адміністративної процедури під час здійснення контрольної діяльності
Закон України «Про адміністративну процедуру» встановлює загальні принципи діяльності адміністративних органів, зокрема принципи верховенства права, законності, рівності перед законом, обґрунтованості, безсторонності, добросовісності, розсудливості, пропорційності, відкритості, своєчасності та ефективності.
Ці принципи стосуються не лише остаточного адміністративного акта.
Адміністративний орган зобов`язаний дотримуватися цих принципів під час усього адміністративного провадження, зокрема при прийнятті процедурних рішень і вчиненні процедурних дій, а відповідно до частини другої статті 4 Закону - також під час адміністративної діяльності, яка не вимагає прийняття адміністративного акта.
Принцип законності передбачає, що адміністративний орган діє лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією і законами України.
Принцип обґрунтованості вимагає належного з`ясування та врахування обставин, що мають значення для здійснення відповідної адміністративної діяльності.
Принцип пропорційності зобов`язує адміністративний орган дотримуватися необхідного балансу між метою відповідної адміністративної діяльності та можливими негативними наслідками для прав і законних інтересів особи.
Якщо контрольна дія адміністративного органу вчинена без законної підстави, поза межами компетенції, з порушенням установленої процедури або без дотримання необхідного балансу інтересів, сама така дія може бути протиправною незалежно від того, чи прийнято на її підставі остаточний адміністративний акт.
Судовий контроль за законністю адміністративної процедури не може зводитися лише до перевірки кінцевого результату.
У певних випадках порушення виникає саме на стадії збирання інформації, проведення перевірки, огляду чи обстеження, допуску до об`єкта, визначення учасників провадження, надання можливості бути заслуханим або фіксації обставин.
Якщо особа стверджує, що адміністративний орган узагалі не мав правової підстави для проведення контрольного заходу або здійснив його з істотним порушенням процедури, адміністративний суд має надати оцінку цим доводам.
Відмова від такого контролю означає, що дотримання принципів адміністративної процедури на проміжних стадіях залежить виключно від самого адміністративного органу.
Такий підхід не відповідає меті Закону України «Про адміністративну процедуру», спрямованого на забезпечення належного балансу між публічним інтересом та правами особи у відносинах із державою.
IV. Щодо необхідності самостійної оцінки вимоги про протиправність дій із проведення обстеження
Позов Вараської міської ради містив дві пов`язані, але самостійні вимоги:
щодо визнання протиправними дій із проведення обстеження;
щодо визнання протиправним та скасування акта, складеного за його результатами.
Навіть якщо погодитися з висновком більшості про те, що акт обстеження є лише носієм доказової інформації та сам по собі не породжує для позивача прав чи обов`язків, це не вирішує питання щодо іншої, самостійної позовної вимоги - про визнання протиправними дій із проведення обстеження. Правова природа документа, складеного за результатами владної дії, не є тотожною правовій природі самої дії та не може автоматично визначати можливість її судового оскарження.
Суди попередніх інстанцій та більшість суддів Верховного Суду зосередили аналіз переважно на правовій природі акта обстеження, не надавши самостійної оцінки вимозі щодо законності дій із проведення обстеження. З того, що акт не є остаточним владним рішенням, зроблено загальний висновок про неможливість судового контролю також за діями, унаслідок яких його складено.
Однак правомірність владної дії не залежить виключно від правової природи документа, яким вона оформлена.
Дія щодо проведення заходу державного нагляду може бути протиправною, зокрема, якщо: її проведено органом без відповідної компетенції; відсутні встановлені законом підстави для втручання; не дотримано встановленого порядку ініціювання контрольного заходу; порушено вимоги щодо повідомлення особи; особу необґрунтовано обмежено в участі у відповідному провадженні; застосовано захід, який за своїм змістом є перевіркою, але оформлено його як іншу дію з метою уникнення передбачених законом гарантій; контрольна дія є непропорційною її законній меті.
Вирішення цих питань належить до суті адміністративного спору.
Те, що представник Вараської міської ради був визначений для участі в обстеженні та підписав акт без зауважень, також не є безумовною підставою для закриття провадження.
Участь представника у владній процедурі не означає відмови органу місцевого самоврядування від права оскаржити компетенцію відповідача, законність підстав проведення обстеження або дотримання процедури.
Відсутність зауважень під час підписання акта може бути доказом, який підлягає оцінці під час розгляду справи по суті, але не усуває самого юридичного спору.
V. Щодо ефективності відкладеного судового захисту
Більшість суддів виходить із того, що Вараська міська рада не позбавлена можливості спростувати відомості акта обстеження у майбутньому спорі, якщо Інспекція звернеться з позовом про відшкодування шкоди або використає акт як доказ.
Такий підхід ґрунтується на припущенні, що відкладений судовий захист у всіх випадках є достатнім.
Однак ефективність судового захисту не визначається лише формальною можливістю особи висловити заперечення в іншому провадженні.
Необхідно враховувати, чи дозволить майбутній спір належним чином перевірити саме законність адміністративної процедури, а не лише обґрунтованість вимоги про стягнення коштів.
У спорі про відшкодування шкоди суд може зосередитися на факті порушення, причинному зв`язку та розмірі збитків. При цьому самостійне питання про законність проведення обстеження, компетенцію посадових осіб, правову підставу доступу до об`єкта та дотримання процедурних гарантій може не бути основним предметом судового розгляду.
Крім того, до моменту пред`явлення майнового позову акт обстеження може використовуватися адміністративним органом для формування претензій, службових висновків, звернень до інших органів, внесення інформації до офіційних матеріалів або обґрунтування інших владних заходів.
Отже, його вплив не обов`язково обмежується одним майбутнім судовим провадженням.
Право на ефективний засіб юридичного захисту передбачає можливість запобігти протиправному втручанню або припинити його, а не лише оскаржувати його наслідки після завершення всієї адміністративної процедури.
Відкладення судового захисту може бути виправданим щодо суто технічних дій, які не мають самостійного впливу на особу. Проте воно не може застосовуватися автоматично до кожної процедурної дії адміністративного органу.
VI. Щодо розвитку практики Верховного Суду після набрання чинності Законом України «Про адміністративну процедуру»
У низці постанов Верховного Суду, ухвалених після набрання чинності Законом України «Про адміністративну процедуру», сформовано підхід, за яким предметом адміністративного судового контролю є не лише остаточний майновий чи організаційний результат, а й законність процедури, дотриманої суб`єктом владних повноважень.
Зокрема, у спорах щодо державної реєстрації, розгляду скарг Міністерством юстиції України, реєстрації статутів релігійних організацій, присвоєння адрес, розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування та здійснення інших адміністративних функцій Верховний Суд виходив із того, що:
оскарження порушень адміністративної процедури є публічно-правовим спором;
необхідно відрізняти спір про приватне право від спору щодо дотримання органом влади встановленої процедури;
владна дія може підлягати адміністративному судовому контролю, навіть якщо її наслідки пов`язані з майновими або іншими приватними інтересами;
попередня судова практика має застосовуватися з урахуванням зміненого законодавчого середовища;
надмірно формальне обмеження адміністративної юрисдикції може призвести до позбавлення особи ефективного засобу судового захисту.
Ці висновки мають значення й у цій справі.
Так, у постанові від 18 грудня 2025 року у справі № 580/5228/25 Верховний Суд виходив із того, що оскарження порушень процедури розгляду земельного спору органом місцевого самоврядування є публічно-правовим спором, оскільки предметом судового контролю є не речове право на землю, а законність здійснення органом владної управлінської функції та дотримання ним установленої адміністративної процедури.
Подібний підхід відображено й в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 8 липня 2026 року у справі № 924/780/25, у якій Велика Палата розмежувала спір щодо реалізації владних управлінських повноважень у межах адміністративної процедури та спір про захист приватного майнового права. Отже, можливі майнові наслідки владної діяльності самі по собі не змінюють її публічно-правової природи.
Також у постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2025 року у справі № 320/48137/23 Суд розмежував спір про приватне право та спір щодо дотримання суб`єктом владних повноважень установленої адміністративної процедури й виходив із того, що можливий майновий вплив оскаржуваного рішення сам по собі не змінює публічно-правової природи спору, предметом якого є законність владної діяльності адміністративного органу.
У постанові від 8 серпня 2025 року у справі № 400/11859/24 Верховний Суд урахував категорії Закону України «Про адміністративну процедуру» під час визначення юрисдикції спору щодо рішення державного реєстратора, визнавши значущим характер виконуваної суб`єктом функції публічної адміністрації, а не лише можливі майнові наслідки прийнятого рішення.
Постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 640/4550/19 та інші рішення, на які посилається більшість, сформульовані за законодавства, яке не містило єдиного загального регулювання адміністративної процедури та прямо не визначало процедурну дію і процедурне рішення як самостійні правові категорії.
Тому застосування таких висновків без оцінки впливу Закону України «Про адміністративну процедуру» не забезпечує актуального тлумачення права.
Правова визначеність не вимагає незмінного відтворення судових висновків після істотної зміни законодавства.
Навпаки, послідовність судової практики передбачає її здатність належно реагувати на нове нормативне регулювання та розвивати стандарти захисту особи у відносинах із публічною адміністрацією.
VII. Щодо адміністративної юрисдикції цього спору
Державна екологічна інспекція Поліського округу під час проведення обстеження діяла не як рівноправний учасник приватних відносин, а як суб`єкт, наділений публічно-владними контрольними повноваженнями.
Спір виник у зв`язку з реалізацією відповідачем саме цих повноважень.
Позивач не просить адміністративний суд вирішити спір про право власності на лісові ділянки, визначити розмір шкоди або встановити цивільний обов`язок.
Предметом позову є законність владних дій контролюючого органу та документа, складеного за їх результатами.
Такий спір відповідає ознакам публічно-правового спору, визначеним пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України, та належить до юрисдикції адміністративних судів відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 цього Кодексу.
Висновок про те, що відповідні вимоги взагалі не підлягають судовому розгляду, на моє переконання, потребує додаткового обґрунтування.
Він означає, що певна частина владної діяльності адміністративного органу вилучається з-під будь-якого зовнішнього судового контролю.
При цьому йдеться не про внутрішню організаційну дію адміністративного органу, а про спрямовану назовні владну діяльність щодо конкретних лісових ділянок, проведену за участю представника органу місцевого самоврядування та використану для офіційної фіксації обставин можливого порушення.
Такий висновок не узгоджується зі статтею 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Якщо між адміністративним органом та особою існує реальна незгода щодо законності здійснення владного контрольного заходу, така незгода становить юридичний спір.
Наявність юридичного публічно-правового спору та його належність до адміністративної юрисдикції не означають автоматичної обґрунтованості позову. За наслідками розгляду справи по суті суд може встановити, що спірна дія не мала самостійного негативного впливу на право чи законний інтерес позивача, що виявлене процедурне порушення не було істотним або що обраний спосіб захисту не відповідає характеру порушення. Проте такі висновки мають бути результатом судового розгляду, а не підставою для заперечення самого існування юридичного спору.
Не кожне відхилення від адміністративної процедури зумовлює протиправність діяльності адміністративного органу. Процедурне порушення має правове значення, якщо воно стосується компетенції органу, порушує основоположний принцип адміністративної процедури або реально вплинуло чи могло вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи. Такий підхід одночасно запобігає надмірному формалізму та не допускає вилучення істотних процедурних порушень зі сфери судового контролю.
Питання обґрунтованості позову, доведеності порушення прав чи законних інтересів та належності обраного способу захисту повинні вирішуватися під час розгляду справи по суті, а не шляхом заперечення самої можливості судового контролю.
VIII. Щодо належного процесуального результату
Закриття провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України можливе, якщо спір об`єктивно не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У цій справі наявний суб`єкт владних повноважень, який здійснював контрольну функцію; оскаржуються його зовнішньо виражені дії та складений за їх результатами документ; позивач стверджує про порушення власного законного інтересу та використання результатів обстеження для подальшої претензійно-позовної діяльності.
За таких обставин були відсутні достатні підстави для висновку, що заявлений спір за своєю природою взагалі не є публічно-правовим і не може бути предметом судового розгляду.
Навіть якщо суд вважав, що акт обстеження як документ не підлягає скасуванню, це не звільняло його від обов`язку окремо розглянути вимогу про визнання протиправними дій щодо проведення самого обстеження.
Для вирішення спору по суті належало надати оцінку правовим підставам і характеру спірного обстеження, компетенції відповідача, дотриманню застосовного порядку його ініціювання та проведення, обсягу гарантованих позивачу прав, а також характеру впливу обстеження і складеного за його результатами акта на права чи законні інтереси Вараської міської ради.
Ці обставини не були належно досліджені, оскільки провадження у справі закрито без розгляду позовних вимог по суті.
Загальний висновок
Після набрання чинності Законом України «Про адміністративну процедуру» відсутність у документа або дії адміністративного органу ознак остаточного адміністративного акта сама по собі не є достатньою підставою для висновку про неможливість судового контролю. Закон виокремлює процедурні рішення і процедурні дії як самостійні елементи адміністративного провадження, поширює принципи адміністративної процедури на інспекційну, контрольну та наглядову діяльність, у тому числі на адміністративну діяльність, яка не потребує прийняття адміністративного акта, та гарантує особі ефективні засоби правового захисту від рішень, дій і бездіяльності адміністративного органу.
Можливість окремого судового оскарження конкретної процедурної дії має визначатися з урахуванням її самостійного негативного впливу на право чи законний інтерес особи, істотності стверджуваного порушення та того, чи забезпечує відкладення перевірки до прийняття остаточного рішення своєчасний, повний і ефективний судовий захист.
Проведення Державною екологічною інспекцією Поліського округу обстеження лісових ділянок є зовнішньо вираженою владною діяльністю. Питання про можливість окремого судового контролю за законністю такої дії має вирішуватися з урахуванням її самостійного впливу на право чи законний інтерес позивача та ефективності їх захисту в межах майбутнього спору.
Факт того, що акт обстеження не є остаточним індивідуальним актом, не дає підстав автоматично поширювати такий висновок на дії щодо проведення обстеження та визнавати їх такими, що взагалі не підлягають судовому розгляду.
Тому суди мали не обмежуватися формальною кваліфікацією акта обстеження як документа, що не породжує остаточних правових наслідків, а встановити правову природу проведеного заходу, зокрема чи вчинявся він у межах адміністративного провадження, правові підстави та порядок його проведення, фактичне використання результатів обстеження і характер їх впливу на законні інтереси Вараської міської ради.
Відкладення судового захисту до можливого майбутнього спору про стягнення шкоди не завжди є ефективним, оскільки не гарантує повної перевірки законності самої адміністративної процедури та не усуває поточного впливу результатів обстеження на правове становище особи.
Вважаю, що Верховний Суд мав задовольнити касаційну скаргу Вараської міської ради, скасувати ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 6 квітня 2026 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Зазначена Окрема думка є продовженням позиції стосовно необхідності забезпечення ефективного судового контролю за зовнішньо вираженою владною діяльністю адміністративних органів, зокрема перевірки законності не лише остаточних адміністративних актів, а й процедурних рішень та дій, які впливають або можуть вплинути на права чи законні інтереси особи, а також недопустимості надмірно формального застосування процесуальних норм, що призводить до позбавлення особи ефективного судового захисту, яку послідовно викладено, зокрема, в окремих думках від 25 квітня 2018 року у справі № 826/5575/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/73635013), 18 січня 2021 року у справі № 826/10834/14 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94200958), 18 грудня 2023 року у справі № 160/7116/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115722777) та від 15 травня 2025 року у справі № 420/16041/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/127376476).

Суддя Я.О. Берназюк