печерський районний суд міста києва

Справа № 757/60850/25-ц 
пр. 2-6746/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Вовк С.В.,
при секретарі судового засідання - Ємець Д.О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про визнання недійсним договору позики,-
ВСТАНОВИВ:
До Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про визнання недійсним договору позики.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що договір про споживчий кредит №4305377 від 25.10.2021 року є недійсним, оскільки позивач не підписував його електронним цифровим підписом і не отримував примірника оригіналу підписаного первісним позикодавцем, а також вважає, що даний договір містить ознаки недотримання вимог, встановлених Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) щодо письмової форми та належного волевиявлення сторін, у зв`язку з чим просить суд визнати його недійсним.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
В подальшому, відповідно до розпорядження №120 від 02.04.2026 року, у зв`язку із перебуванням судді Головко Ю.Г. на довготривалому лікарняному та з метою недопущення порушення строків розгляду, справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про визнання недійсним договору позики передано на повторний автоматичний розподіл справ згідно ст. 14 ЦПК України.
Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Вовку С.В.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2026 року цивільну справу №757/60850/25-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про визнання недійсним договору позики прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В., ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного (позовного) провадження з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
Представник ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» Сердійчук Я.Я. подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила договір про споживчий кредит №4305377 від 25.10.2021 року було укладено між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 в електронній формі та підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», а також надано електронний примірник оригіналу вказаного договору та докази проведення ідентифікації позивача.
Представник ТОВ «МІЛОАН» Вініченко О.В. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що договір про споживчий кредит №4305377 від 25.10.2021 року було укладено в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». На підтвердження зазначеного відповідачем було надано електронний примірник оригіналу договору про споживчий кредит №4305377 від 25.10.2021 року, докази проведення ідентифікації Позичальника, в тому числі, фото позивача з паспортом, зроблені перед укладенням договору позики, меморіальні ордери, які підтверджують часткові оплати позивачем заборгованості за договором, угоди про пролонгацію, а також розрахунок заборгованості за договором.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
25.10.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «МІЛОАН» на підставі анкети-заяви позичальника був укладений договір про споживчий кредит №4305377, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 8000,00 грн., на строк 29 днів до 23.11.2021 року, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.п. 1.2.-1.4., 2.1. договору).
Згідно з п. 6.1 Договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або мобільний додаток чи інші засоби.
Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5 Договору).
Згідно відомостей анкети-заяви та п.10 Договору ОСОБА_1 надано позикодавцю наступні реквізити: ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , номер паспорту НОМЕР_2 , адресу місця проживання: АДРЕСА_1 , номер мобільного телефону НОМЕР_3 . Договір підписано одноразовим ідентифікатором «Z97840» 25.10.2021 о 09:57 год.
Особу ОСОБА_1 перевірено за системою BankID НБУ, що підтверджується інформацією від 25.10.2021 (а.с. 207).
Також, з наданої ТОВ «МІЛОАН» довідки з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «МІЛОАН» про надсилання одноразового ідентифікатора у формі смс вбачається, що 25.10.2021 о 09:57:29 год. Товариством направлялось смс повідомлення на номер НОМЕР_3 ОСОБА_1 , в якому містився одноразовий ідентифікатор «Z97840».
Довідка ТОВ «ФК «Елаєнс», видана Товариству з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» на підставі договору №40484607_26/10/18-1 про надання послуг з переказу грошових коштів (переказу на картку), підтверджує успішну операцію, а саме проведення платежу 25.10.2021 року у сумі 8000 гривень, з призначенням платежу: кошти згідно договору 4305377, відправлені на номер карти: НОМЕР_4 , банк картки отримувача: RAIFFEISEN BANK AVAL.
Меморіальними ордерами, наданими ТОВ «МІЛОАН», підтверджується здійснення оплат ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №4305377, якими частково погашалась заборгованість за договором.
26.07.2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» було укладено Договір факторингу №26-07/2024, на підставі якого останнє набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №4305377 від 25.10.2021 року.
Судом також встановлено, що банківська картка № НОМЕР_4 , на яку ТОВ «МІЛОАН» перерахував кредитні кошти за договором №4305377, емітована саме на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджується листом-відповіддю АТ «Райффайзен Банк» від 26.08.2025 року №81-15-9/10598-БТ, наданим на виконання ухвали суду про витребування доказів у справі №757/4949/25-ц, та випискою по картковому рахунку позивача, з якої вбачається зарахування 25.10.2021 року грошових коштів у розмірі 8 000,00 грн. Зазначені докази додатково підтверджують, що кредитні кошти за спірним договором отримав саме позивач.
Крім того, судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір №4305377 є вже тридцять другим за рахунком договором, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «МІЛОАН» з використанням одного й того ж номера мобільного телефону НОМЕР_3 для отримання одноразового ідентифікатора підписання, при цьому попередні договори позивачем виконано в повному обсязі. Крім того, позивачем за договором №4305377 тричі здійснювалась пролонгація строку кредитування (17.12.2021, 01.01.2022 та 04.02.2022 року по 1 021,00 грн, на загальну суму 3 063,00 грн), що є додатковим підтвердженням свідомого волевиявлення позивача на укладення та виконання спірного договору.
При застосуванні норм права до спірних правовідносин судом враховується наступне.
Електронний правочин в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.
Електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до положень ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який являє собою дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Статтею 8 цього Закону визначено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори.
З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.
За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 2 статті 639 ЦК України також визначено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно - комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Як вбачається з матеріалів справи, спірний кредитний договір №4305377 було підписано ОСОБА_1 одноразовим електронним ідентифікатором «Z97840».
Суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що він не підписував договір про надання споживчого кредиту №4305377, як про те зазначено у довідці ТОВ «МІЛОАН» про ідентифікацію. Факт укладення позивачем кредитного договору підтверджується сукупністю досліджених судом доказів (анкетою-заявою, електронним примірником оригіналу договору, довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс», довідкою про надсилання смс повідомлення з одноразовим ідентифікатором).
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» ТОВ «МІЛОАН» є суб`єктом первинного фінансового моніторингу.
Відповідно до пункту 34 статті 1 Закону, належною перевіркою клієнта вважається здійснення суб`єктом первинного фінансового моніторингу заходів, що включають ідентифікацію та верифікацію клієнта (його представника).
Згідно з пунктами 6, 26, 27 статті 1 Закону верифікація - заходи, що вживаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу з метою перевірки (підтвердження) належності відповідній особі отриманих суб`єктом первинного фінансового моніторингу ідентифікаційних даних та/або з метою підтвердження даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників чи їх відсутність.
Відповідно до частини 4 статті 11 Закону Ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), проведення фінансової операції, відкриття рахунка.
Судом встановлено, що з метою проведення ідентифікації та верифікації позичальника ТОВ «МІЛОАН» перевірено інформацію за даними БКІ (бюро кредитних історій), особу позичальника підтверджено за системою BankID НБУ, вказані обставини підтверджується наявною інформацією від 25.10.2021 в матеріалах справи.
Отже, при укладенні спірного кредитного договору №4305377 позивачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення договору. Без здійснення входу на сайт ТОВ «МІЛОАН», без його ідентифікації та верифікації та його платіжної картки, без підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, укладення договору було б неможливе. ОСОБА_1 повідомив власні персональні дані, в тому числі реєстраційний номер облікової карти платника податків, адресу проживання, номер банківської карти, номер мобільного телефону. При цьому, жодними доказами не спростовано, що на номер мобільного телефону НОМЕР_3 було отримано одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору.
Судом також відхиляються твердження позивача про те, що кредитний договір наданий відповідачами в електронному вигляді у форматі .pdf, а тому він міг бути підданий змінам, оскільки самі по собі твердження про можливість внесення змін в електронний документ не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Тоді як жодних доказів того, що в договір про надання споживчого кредиту №4305377 від 25.10.2021 року було внесено зміни після його укладення сторонами, позивачем не надано.
Натомість, відповідачами було надано електронні примірники оригіналу вказаного договору, які за своїм змістом є ідентичними та не викликають сумнівів щодо їх автентичності.
Додатково, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 протягом тривалого періоду часу частково виконувались зобов`язання за договором №4305377, що є підтвердженням визнання позивачем його умов.
Відтак, з огляду на положення частини 3 статті 12 ЦК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд вважає вказані твердження такими, що не заслуговують на увагу.
Суд також враховує, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2026 року у справі №757/4949/25-ц за позовом ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №4305377 від 25.10.2021 року, яке набрало законної сили, з останнього на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» стягнуто заборгованість за вказаним договором у розмірі 21 623,50 грн. При розгляді цієї справи судом досліджувались, зокрема, електронні докази, включно з самим кредитним договором №4305377 та додатками до нього.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначена норма спрямована на забезпечення дотримання принципу правової визначеності та його складової - res judicata, відповідно до якої остаточне рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися поза встановленими процесуальним законом процедурами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Brumarescu v. Romania", заява №28342/95).
Враховуючи, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2026 року у справі №757/4949/25-ц встановлено обставини між тими ж сторонами щодо того ж самого договору про споживчий кредит №4305377 від 25.10.2021 року, який є предметом розгляду у даній справі, такі обставини, в тому числі дійсність вказаного договору та право ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» на стягнення заборгованості за ним, мають преюдиційне значення та не потребують додаткового доказування у цій справі.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України передбачена заборона односторонньої відмови від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання.
Окремо слід наголосити, що позивач оспорює факт укладення кредитного договору, однак в прохальній частині просить суд визнати його недійсним, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Так, в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц прийшла до наступного висновку: «Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». З огляду на викладене вище, вимога Позивача щодо визнання Кредитного договору недійсним з підстав оспорювання самого факту укладення правочину є такою, що не може бути задоволена, оскільки не відповідає нормам законодавства та правовій позиції Верховного Суду.
Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, суд дійшов висновку, що за вказаних обставин матеріали справи не містять належних та допустимих доказів недійсності правочину.
З огляду на наведене, позов задоволенню не підлягає.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати у справі в силу приписів ст. 141 ЦПК України залишаються за позивачем.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 16, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про визнання недійсним договору позики - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Вовк