ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2026  м.Дніпро справа №912/891/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кучеренко О.І. (доповідач)
суддів: Стефанів Т.В., Демчини Т.Ю.
з секретарем судового засідання Кахикало А.С.
представники сторін в судове засідання не з`явились.
розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» на ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2026 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову (суддя Глушков М.С.) у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» (вул. Артинова Архітектора, буд. 12 кабінет 4, м. Вінниця, 21050)
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ» (вул. Гоголя, буд. 25а, м. Бобринець, Кропивницький р-н, Кіровоградська обл., 27200)
про стягнення 228 619 грн 88 коп.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовної заяви та заяви про забезпечення позову.
20.02.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» (далі - позивач, товариство) звернулося до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором поставки у сумі 228619 грн 88 коп. з покладенням на відповідача судових витрат.
Позивач вказав, що 11.12.2025 між ним, як постачальником, та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №103 (далі - Договір), згідно з яким постачальник зобов`язується передати у власність покупця сільськогосподарську продукцію власного виробництва (далі - Товар), а покупець зобов`язується здійснити приймання та оплату товару. На виконання договору позивач передав, а відповідач отримав товар (кукурудзу) загальною кількістю 155,2 т на загальну суму 1228619 грн 88 коп. Відповідач частково виконав свої зобов`язання сплативши позивачу 1000000 грн, залишок заборгованості становить 1228619 грн 88 коп., яку позивач і просить стягнути з відповідача у судовому порядку. 
20.04.2026 позивачем подано заяву про забезпечення, у якій позивач просить накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ», на всіх його рахунках у банківських та інших фінансових установах у межах суми 228619 грн 88 коп.
На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач послався на те, що арешт грошових коштів у розмірі суми заборгованості за поставлений товар забезпечить паритетність становища обох сторін та баланс їх інтересів, з огляду на те, що вимоги позивача не забезпечені іншим чином, у той час як відповідач має у своєму розпорядженні кошти, які належать заявнику. Позивач посилався на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.04.2026, згідно з якою у власності відповідача відсутні об`єкти нерухомого майна, на які було би можливо накласти арешт для можливості виконання рішення суду про стягнення заборгованості у майбутньому, а тому, на думку позивача, грошові кошти є фактично єдиним ліквідним активом, за рахунок якого може бути виконане рішення суду, враховуючи також короткий строк існування Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ» (1 рік 11 місяців). Позивач зазначив, що відповідач не надав пояснень причин прострочення оплати та ухиляється від отримання поштової кореспонденції, що дає підстави вважати його дії спрямованими на уникнення відповідальності за спірним договором та приховування активів; відповідач може вчинити умисні дії щодо виведення коштів з його банківських рахунків з метою ухилення від виконання рішення суду за майбутнім позовом, що призведе до ускладнення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову. Позивач також наголошував, що просить накласти арешт на кошти відповідача лише в межах суми, що є предметом стягнення, а не всіх коштів і майна, які є у відповідача, а тому таке обмеження не призведе до зупинення господарської діяльності підприємства відповідача.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2026 у справі №912/891/26 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» від 15.04.2026 про забезпечення позову відмовлено.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий господарський суд виходив із того, що відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Пунктом 1 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується, серед іншого, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Суд першої інстанції врахував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення; забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).
Місцевий господарський суд зазначив, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову; адекватність заходу забезпечення позову визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається; заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 Господарського процесуального кодексу України), а співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
З посиланням на частину четверту статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції врахував рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України», у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Суд першої інстанції встановив, що доводи позивача на обґрунтування забезпечення позову ґрунтуються на твердженні про можливість виведення коштів з рахунків, водночас саме лише посилання на наявну заборгованість та звернення до господарського суду з позовом про її стягнення не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Виходячи з прохальної частини позовної заяви, предметом позову виступає майнова вимога позивача зі стягнення з відповідача заборгованості в сумі 228 619 грн 88 коп., а посилання позивача на ухилення відповідача від виконання зобов`язань за договором та наявність заборгованості станом на момент розгляду заяви про забезпечення позову є передчасним, оскільки обставини неналежного виконання зобов`язань за договором і наявність заборгованості належать до предмета доказування у справі і підлягають з`ясуванню під час розгляду справи по суті. Місцевий господарський суд вказав, що публічна доступність доказів не звільняє учасника справи від обов`язку надати їх до суду, оскільки відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що відповідає принципу диспозитивності господарського судочинства.
Суд першої інстанції взяв до уваги, що подана позивачем заява ґрунтується на припущеннях щодо можливого ухилення відповідача від виконання рішення суду у цій справі у разі задоволення позову та на можливості відповідача розпорядитися його майном і коштами; водночас грошові кошти на рахунках можуть спрямовуватися відповідачем для сплати податків, зборів, заробітної плати, єдиного соціального внеску тощо, а за умови недоведеності ризику ухилення відповідача від виконання рішення суду (у разі його ухвалення на користь позивача) відповідне обмеження щодо використання коштів не може вважатися співмірним.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем не наведено переконливих аргументів, не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, із якими чинне законодавство пов`язує доцільність застосування заходів забезпечення позову, які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів та які б дозволили суду дійти висновку про доцільність та необхідність забезпечення позову із врахуванням дотримання збалансованості інтересів сторін, у зв`язку з чим у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовив. Судовий збір за подання заяви про забезпечення позову місцевий господарський суд поклав на позивача.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» (далі також - апелянт, скаржник) 08.05.2026 звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2026 та прийняти нове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ», на всіх його рахунках у банківських та інших фінансових установах у межах суми 228619 грн 88 коп.
За доводами скарги, оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції надав невірної оцінки обставинам справи, що призвело до прийняття необґрунтованої ухвали про відмову в забезпеченні позову, що, у свою чергу, може призвести до неможливості виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Апелянт наводить обставини укладення та виконання договору про електронний документообіг №6 від 10.12.2025, договору поставки №103 від 11.12.2025 та специфікації №1 від 16.12.2025, посилається на видаткові накладні №64 від 16.12.2025 та №65 від 17.12.2025, рахунок на оплату №64 від 16.12.2025, банківську виписку за 16.12.2025, податкові накладні №3 від 16.12.2025 та №8 від 17.12.2025 з квитанціями про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних і зазначає, що позивач у повному обсязі виконав зобов`язання з поставки кукурудзи загальною кількістю 155,2 т на загальну суму 1228619 грн 88 коп. з податком на додану вартість, тоді як відповідач свої зобов`язання щодо повної оплати товару не виконав та ігнорує вимоги щодо здійснення оплати, у тому числі претензію №4 від 23.03.2026.
Скаржник наголошує, що під час розгляду заяви про забезпечення позову спір по суті не вирішується та оцінка обґрунтованості позовних вимог не надається, водночас суд повинен врахувати, що обставини невиконання зобов`язання та нездійснення оплати, за умови підтвердження таких обставин, можуть свідчити про недобросовісну поведінку відповідача в питанні виконання своїх зобов`язань. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17). Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру, на переконання апелянта, є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Законом не визначено переліку відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Апелянт посилається на постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, у якій, на його думку, наголошено, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача; за таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Скаржник вказує, що аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07.04.2023 у справі №910/8671/22, від 20.04.2023 у справі №914/3316/22, від 27.04.2023 у справі №916/3686/22, а також посилається на постанову Верховного Суду від 21.09.2023 у справі №922/1856/23 щодо мети заборони відчуження або арешту рухомого і нерухомого майна. Апелянт зазначає, що з огляду на те, що предметом позову у цьому випадку є вимога майнового характеру про стягнення заборгованості, виконання в майбутньому судового рішення у справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи буде наявною у відповідача необхідна сума грошових коштів.
Щодо адекватності вжитого заходу забезпечення позову та урахування принципу збалансованості інтересів сторін скаржник вказує, що в силу положень статті 192 Цивільного кодексу України гроші є платіжним засобом, а отже, відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами, і доведення позивачем доказами такого його права, відповідно, не вимагається. У випадку арешту коштів на рахунках гроші залишаються у власності боржника та знерухомлюються лише в межах суми арешту з метою недопущення виведення грошових коштів, а арешт у межах суми заборгованості забезпечить паритетність становища обох сторін та баланс їх інтересів, з огляду на те, що вимоги позивача не забезпечені іншим чином.
Апелянт повторно наводить обставини, якими обґрунтовував заяву про забезпечення позову, а саме: відповідач не надав пояснень причин прострочення оплати та ухиляється від отримання поштової кореспонденції, що дає підстави вважати його дії спрямованими на уникнення відповідальності за спірним договором та приховування активів; відповідач може вчинити умисні дії щодо виведення коштів з його банківських рахунків з метою ухилення від виконання рішення суду за майбутнім позовом; грошові кошти є фактично єдиним ліквідним активом, за рахунок якого може бути виконане рішення суду, враховуючи відсутність у відповідача нерухомості у власності; строк існування Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ» є коротким (1 рік 11 місяців).
Правовою підставою для скасування оскаржуваної ухвали скаржник визначив частину першу статті 275 та частину першу статті 277 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив. Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2026 для розгляду справи №912/891/26 визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кучеренко О.І. (доповідач), судді: Стефанів Т.В., Демчина Т.Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» на ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2026 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову; витребувано з Господарського суду Кіровоградської області справу (матеріали оскарження) №912/891/26; учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, клопотань, заяв та додаткових доказів; повідомлено учасників справи про наявність у Центральному апеляційному господарському суді технічної можливості для надання представникам учасників справи можливості приймати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 15.07.2026 о 16 год 00 хв.
08.07.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» надійшла заява про участь його представника - адвоката Олійника О.Л. - у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.07.2026 задоволено заяву про участь у судовому засіданні 15.07.2026 о 16 год 00 хв у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
15.07.2026 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності учасника справи, у якій заявник, посилаючись на участь 15.07.2026 о 15 год 00 хв в іншій процесуальній дії в місті Хмільнику Вінницької області, просив провести розгляд справи №912/891/26 без участі апелянта та його представника, а також задовольнити апеляційну скаргу.
У судове засідання 15.07.2026 сторони не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи учасники справи повідомлені належним чином. Товариство з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» подало заяву про розгляд справи за його відсутності; Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ» про причини неявки суд не повідомило, заяв і клопотань не подало.
Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась, наявних у справі матеріалів достатньо для перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваної ухвали, у зв`язку з чим колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи.
Обставини справи, які встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.02.2026 до Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ» про стягнення 228619 грн 88 коп. заборгованості за договором поставки №103 від 11.12.2025 з покладенням на відповідача судових витрат. 
На підтвердження обставин, якими обґрунтовано заяву про забезпечення позову та апеляційну скаргу, позивачем подано, зокрема: копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 04.03.2026; копію договору про електронний документообіг №6 від 10.12.2025; копію договору поставки №103 від 11.12.2025; копію специфікації №1 від 16.12.2025; копії видаткових накладних №64 від 16.12.2025 та №65 від 17.12.2025; копію рахунку на оплату №64 від 16.12.2025; копію банківської виписки за 16.12.2025; копії податкових накладних №3 від 16.12.2025 та №8 від 17.12.2025 з квитанціями; копію письмової претензії щодо оплати за договором №4 від 23.03.2026 з додатками та доказами відправки поштою; копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.04.2026.
Судом встановлено, що згідно з банківською випискою за 16.12.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ» здійснено часткову оплату за поставлений товар на суму 1000000 грн 00 коп.
Судом встановлено, що доводи заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги зводяться до таких обставин: відсутність у відповідача у власності об`єктів нерухомого майна, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.04.2026; короткий строк існування відповідача як юридичної особи (1 рік 11 місяців); ненадання відповідачем пояснень причин прострочення оплати та ухилення від отримання поштової кореспонденції; потенційна можливість відповідача розпорядитися грошовими коштами на своїх рахунках.
Апеляційним господарським судом додатково встановлено, що позивачем не подано доказів на підтвердження твердження про ухилення відповідача від отримання поштової кореспонденції; водночас з поданих позивачем документів вбачається, що претензію №4 від 23.03.2026 направлено відповідачу поштою та на електронну адресу.
Апеляційний господарський суд зазначає, що інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.04.2026 містить відомості виключно щодо відсутності зареєстрованих за відповідачем прав на об`єкти нерухомого майна. Будь-яких інших доказів щодо майнового стану Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ», обсягу його активів, наявності або відсутності рухомого майна, майнових прав, дебіторської заборгованості чи обсягу господарської діяльності позивачем не подано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції.
За подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції скаржником сплачено судовий збір у сумі 3328 грн 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією №95 від 04.05.2026.
Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши доводи, які наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина друга статті 136 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 139 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. Відповідно до частини першої статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи; про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу (частина шоста статті 140 цього Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 74 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (частина перша статті 76 Господарського процесуального кодексу України). Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 79 Господарського процесуального кодексу України).
Предметом апеляційного оскарження є ухвала господарського суду якою відмовлено в задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову за своєю правовою природою є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, а тому таке обмеження може бути застосоване судом лише за наявності належного обґрунтування та підтвердження доказами.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги про застосування судом першої інстанції завищеного стандарту доказування, апеляційний господарський суд зазначає, що посилаючись на висновки, які викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, апелянтом не враховано, що Верховний Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 01.03.2024 у справі №917/1610/23 вказав, що у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача (зацікавленої особи), позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову. Навпаки, наведений у зазначеній постанові підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову. З огляду на викладене апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що зазначена правова позиція не звільняє заявника від обов`язку довести наявність обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги про те, що вимога надання доказів щодо «очевидних речей» свідчить про застосування судом завищеного стандарту доказування, є безпідставними.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із такою заявою, і з цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) прямо залежить від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору, а обов`язок належно обґрунтувати та довести належними і допустимими доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, покладений саме на позивача.
Апеляційний господарський суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 09.04.2024 у справі №917/1610/23 суд касаційної інстанції визнав обґрунтованим врахування судом першої інстанції тієї обставини, що відповідач вчиняє дії з відчуження свого майна, які можуть свідчити, зокрема, і про ухилення від виконання зобов`язань. Тобто підставою для вжиття заходів забезпечення позову у зазначеній справі стали не абстрактні припущення заявника, а встановлені судом конкретні дії відповідача. Натомість у цій справі ані заява про забезпечення позову, ані апеляційна скарга не містять посилання на будь-які конкретні дії Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ», які спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання або на унеможливлення виконання майбутнього судового рішення, і такі обставини не підтверджені відповідними доказами. Доводи скаржника про можливість відповідача вчинити умисні дії щодо виведення коштів з банківських рахунків ґрунтуються виключно на припущеннях.
Щодо відсутності у відповідача зареєстрованих об`єктів нерухомого майна що може свідчити про наявність реального ризику невиконання майбутнього судового рішення, то апеляційний господарський суд вважає, що відсутність у юридичної особи нерухомого майна сама по собі не є обставиною, з якою закон пов`язує застосування заходів забезпечення позову, та не свідчить про неплатоспроможність відповідача або про відсутність у нього інших активів (рухомого майна, майнових прав, коштів, дебіторської заборгованості) та не вказує на намір відповідача ухилитися від виконання судового рішення. 
Відхиляються й доводи апеляційної скарги щодо короткого строку існування Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІМ ПРОФІТ» (1 рік 11 місяців), оскільки строк, який минув з дати державної реєстрації юридичної особи, сам по собі не свідчить про недобросовісність такої особи чи про намір ухилитися від виконання судового рішення. Протилежний підхід, за якого сам лише нетривалий строк існування юридичної особи вважався б підставою для обмеження її майнових прав, суперечив би принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом (стаття 7 Господарського процесуального кодексу України).
Доводи апеляційної скарги про ухилення відповідача від отримання поштової кореспонденції апеляційний господарський суд відхиляє, оскільки обставини направлення та отримання відповідачем претензії №4 від 23.03.2026, а також ненадання відповідачем відповіді на претензію не є доказом вчинення ним дій, які спрямовані на ухилення від виконання можливого судового рішення.
Відхиляються також доводи апеляційної скарги про те, що часткова оплата відповідачем вартості поставленого товару свідчить про визнання зобов`язання та у сукупності з іншими обставинами підтверджує ризик невиконання судового рішення. Навпаки, здійснення відповідачем платежу на суму 1000000 грн 00 коп. за поставлений товар свідчить про вчинення ним дій, спрямованих на виконання зобов`язання, і саме по собі не може розцінюватися як обставина, що вказує на намір ухилитися від виконання судового рішення. При цьому питання про те, чи є заявлена сума заборгованості дійсною та в якому розмірі, є предметом розгляду справи по суті і на стадії вирішення питання про забезпечення позову судом не встановлюється.
Стосовно посилання скаржника на статтю 192 Цивільного кодексу України колегія суддів зазначає, що правовий режим грошей як законного платіжного засобу та можливість відповідача розпоряджатися власними коштами є загальним правилом здійснення цивільних прав і не є обставиною, з якою закон пов`язує застосування заходів забезпечення позову. Протилежний підхід означав би, що у будь-якій справі про стягнення грошових коштів позов підлягав би забезпеченню шляхом накладення арешту на кошти відповідача за самим лише фактом пред`явлення майнової вимоги, що не узгоджується зі статтями 136, 137, 139 Господарського процесуального кодексу України та порушувало би баланс інтересів сторін.
Саме лише посилання на наявну заборгованість та звернення до господарського суду з позовом про її стягнення не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову та надати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується його застосування. Про такі обставини може свідчити, зокрема, вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Таких обставин у цій справі позивачем не доведено.
Щодо співмірності заявленого заходу забезпечення позову апеляційний господарський суд зазначає, що накладення арешту на грошові кошти відповідача на всіх його рахунках у банківських та інших фінансових установах, навіть у межах суми 228619 грн 88 коп., є обмеженням права власності відповідача та його права на здійснення господарської діяльності, оскільки унеможливлює використання відповідних коштів, у тому числі для сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплати заробітної плати та здійснення інших поточних платежів. За умови недоведеності ризику ухилення відповідача від виконання рішення суду (у разі його ухвалення на користь позивача) таке обмеження не може вважатися співмірним із заявленими позовними вимогами у розумінні частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, згідно з яким заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Посилання скаржника на рішення Європейського суду з прав людини від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» та від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки зазначені рішення стосуються обов`язку держави забезпечити виконання остаточних судових рішень і не звільняють заявника від обов`язку довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування заходів забезпечення позову. 
Апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 136 Господарського процесуального кодексу України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, а тому позивач не позбавлений права звернутися із заявою про забезпечення позову за наявності відповідних підстав та доказів, які підтверджують фактичні обставини, з якими закон пов`язує застосування заходів забезпечення позову.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За встановлених обставин апеляційний господарський суд дійшов висновку, що ухвала Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2026 у справі №912/891/26 постановлена за повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення відповідного процесуального питання, та з правильним застосуванням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою.
За наведених мотивів, відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2026 у справі №912/891/26 - без змін.
Судові витрати.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ МАКСІМА» на ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2026 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2026 по справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду. Якщо у судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судового рішення, або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 21.07.2026.

Головуючий суддя О.І. Кучеренко

судді Т.В. Стефанів

Т.Ю. Демчина