ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 495/69/25
Номер провадження 2/495/148/2025
08 травня 2026 року	м. Білгород-Дністровський	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Шевчук Ю.В.,
секретаря судового засідання Тюпа Є.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАМО» до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про виділення частки нерухомого майна в натурі, 

В С Т А Н О В И В:
06 січня 2025 року представник позивача – керівник Товариства з обмеженою відповідальністю «РАМО» Лапіна В.В. звернулась до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про виділення частки нерухомого майна в натурі. 

Стислий виклад позиції позивача
Товариство з обмеженою відповідальністю «РАМО» 06.01.2025 року звернулось з позовом до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про виділення частки нерухомого майна в натурі, вказуючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю «РАМО» є власником 48/100 часток домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також, на підставі договору про право ідеальної частки в користуванні земельною ділянкою від 13.04.2010 року. Укладеного між позивачем та Білгород-Дністровською міською радою, позивач є користувачем земельної ділянки площею 0,1054 (ідеальна доля 0,0560 га) за адресою : АДРЕСА_1 , для обслуговування вказаної частини домоволодіння. Позивачем було запропоновано відповідачам у справі здійснити поділ часток домоволодіння з метою належного користування та володіння. Однак, через фізичну відсутність одних співвласників та не бажанням інших здійснювати поділ вказаного домоволодіння, позивач змушений звернутись до суду. Згідно виконаного на замовлення позивача будівельно-технічного експертного дослідження щодо можливості виділення в натурі належної позивачу частини домоволодіння, встановлена технічна можливість виділу в натурі 48/100 часток вказаного домоволодіння. На підставі викладеного. Позивач просить суд задовольнити позов. 

Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач в судове засідання не з`явився, від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у судове засідання не з`явились, про час та дату судових засідань неодноразово повідомлялись належним чином, шляхом надіслання судових повісток, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надавали. 
Представник відповідача - Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судове засідання не з`явився, про час та дату судових засідань неодноразово сповіщався належним чином, у матеріалах справи міститься заява представника Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 24.02.2026 про ознайомлення з матеріалами справи, будь-яких інших заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. 
Від відповідачів у визначений судом строк відзив на позовну заяву не надходив. 

Інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 07.01.2025 відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче судове засідання.
24.02.2026 від представника відповідача – Білгород-Дністровської міської ради Одеської області до суду надійшла заява про ознайомлення із матеріалами справи. 
Ухвалою суду від 24.02.2026 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду.
Враховуючи те, що сторони до судового засідання не з`явились, суд, керуючись ч.2 ст.247 ЦПК України, розглянув справу без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «РАМО» є власником 48/100 часток домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між територіальною громадою міста Білгород-Дністровський в особі Білгород-Дністровської міської ради та Повним товариством «РАМО», укладеного 15.12.2008, та зареєстрованого 30.12.2008, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.12.2008 у матеріалах справи. 
Згідно вказаного договору купівлі-продажу, вказані 48/100 частин домоволодіння складаються з: адміністративної будівлі літ. «А» приміщення 9,10,11,12,13,14,15,16,17, загальною площею 214,7 кв.м, з підвалу літ. «а» приміщення ІІІ, загальною площею 185,3 кв.м., всього загальною площею 400 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , номер п`ятдесят. На земельній ділянці розміром 1268 кв.м., яке складається в цілому з: адміністративної будівлі кам. бут. загальною площею 337,1 кв.м. літ. «А», підвалу кам.бут. загальною площею 316,7 кв.м, літ. «а», житлового кам.бут. житловою площею 88,4 кв.м, загальною площею 109,4 кв.м. літ. «Б», гаражу цегла літ. «Г», сараю древ. літ. «є2, сараю кам.літ. «Ж», споруд №3-4. 
Згідно Протоколу № 3 загальних зборів учасників Повного Товариства «РАМО» від 23.12.2013, до складу цього товариства було вирішено прийняти нового учасника – ОСОБА_4 .
Згідно Протоколу № 6 загальних зборів учасників Повного Товариства «РАМО» від 11.03.2014, вирішено провести реорганізацію шляхом перетворення Повного Товариства «РАМО» у Товариство з обмеженою відповідальністю «РАМО», та затвердити відповідний передавальний акт. 
Згідно Протоколу № 7 загальних зборів учасників Товариство з обмеженою відповідальністю Товариства «РАМО» ОСОБА_4 було призначено директором Товариства з обмеженою відповідальністю «РАМО». 
Згідно Рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 979 –VI від 05.06.2014, Білгород-Дністровська міська рада вирішила укласти договір на право ідеальної частки в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 загально площею 0,1054 га., ідеальна доля якої складає 0,0506 га. для обслуговування адміністративної будівлі з Товариством з обмеженою відповідальністю «РАМО».
Згідно висновку експерта № 017/2024 за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження для подання до суду від 08.07.2024, складеному судовим експертом Мазуровою І.С., можливо з технічної точки зору , відповідно до вимог нормативно-технічних правових актів у галузі будівництва, виділити в натурі 48/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з: адміністративної будівлі літ. «А» приміщення 9,10,11,12,13,14,15,16,17, загальною площею 214,7 кв.м, з підвалу літ. «а» приміщення ІІІ, загальною площею 185,3 кв.м., всього загальною площею 400 кв.м.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
За правилами ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України).
Згідно з частина першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Таким чином, для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість.
У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України). Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку зі самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників».
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно».
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи. Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63). Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду. В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення ст. 6 Конвенції, зазначено таке: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudgment sand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24). Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).
Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, відповідно до ч.2 статті 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження своїх позовних вимог, позивачем до позовної заяви додано висновок експерта № 017/2024 за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження для подання до суду від 08.07.2024 року, складеному судовим експертом Мазуровою І.С., згідно якого, можливо з технічної точки зору , відповідно до вимог нормативно-технічних правових актів у галузі будівництва, виділити в натурі 48/100 частин домоволодіння , яке знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , та складається з: адміністративної будівлі літ. «А» приміщення 9,10,11,12,13,14,15,16,17, загальною площею 214,7 кв.м, з підвалу літ. «а» приміщення ІІІ, загальною площею 185,3 кв.м., всього загальною площею 400 кв.м.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з вищевказаного висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи№ 017/2024 від 08.07.2024 року виділити в натурі 48/100 часток співвласника Товариства з обмеженою відповідальністю «РАМО» з спільного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 як окремого об`єкта права власності відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва можливо. 
У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ч. 3 ст. 358ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
За змістом ст. 364 ЦПК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Зазначене правило стосується також поділу майна, що є у спільній сумісній власності.
Саме до цього зводяться правові позиції, висловлені Верховним Судом України у справах № 6-12цс13 від 3 квітня 2013 року та № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 583/2924/20 зазначено, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1443ц16 сформульовано висновок про те, що визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.
Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч. 2ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів.
За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Приймаючи до уваги, що 48/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , належить позивачу на праві спільної часткової власності та існує технічна можливість для виділу цієї частки даного нерухомого майна в натурі, суд приходить до висновку, що позивач має право на виділ своєї частки нерухомого майна в натурі, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2010 року №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них» (постанова Верховного Суду від 16.04.2020 року у справі №725/602/18).
На підставі викладеного, керуючись ст. 316, 317, 319, 321, 356, 358, 364 ЦК України та ст. 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «РАМО» до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про виділення частки нерухомого майна в натурі - задовольнити.
Здійснити виділ в натурі частки Товариства з обмеженою відповідальністю «РАМО» в розмірі 48/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 у складі приміщень: адміністративної будівлі літ. «А» приміщення 9,10,11,12,13,14,15,16,17, загальною площею 214,7 кв.м, з підвалу літ. «а» приміщення ІІІ, загальною площею 185,3 кв.м., всього загальною площею 400 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , номер п`ятдесят. на земельній ділянці розміром 1268 кв.м., яке складається в цілому з: адміністративної будівлі кам.бут. загальною площею 337,1 кв.м. літ. «А», підвалу кам.бут. загальною площею 316,7 кв.м, літ. «а», житлового кам.бут. житлово площею 88,4 кв.м, загальною площею 109,4 кв.м. літ. «Б», гаражу цегла літ. «Г», сараю древ. Літ. «є2, сараю кам.літ. «Ж», споруд №3-4. 
Припинити право Товариства з обмеженою відповідальністю «РАМО» на спільну часткову власність у домоволодінні АДРЕСА_1 . 
Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «РАМО» (юридична адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул.. Сонячна, 19, кв. 106) право власності на окремий об`єкт нерухомого майна, що складається з адміністративної будівлі літ. «А» приміщення 9,10,11,12,13,14,15,16,17, загальною площею 214,7 кв.м, з підвалу літ. «а» приміщення ІІІ, загальною площею 185,3 кв.м., всього загальною площею 400 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , номер п`ятдесят. На земельній ділянці розміром 1268 кв.м., яке складається в цілому з: адміністративної будівлі кам.бут. загальною площею 337,1 кв.м. літ. «А», підвалу кам.бут. загальною площею 316,7 кв.м, літ. «а», житлового кам.бут. житлово площею 88,4 кв.м, загальною площею 109,4 кв.м. літ. «Б», гаражу цегла літ. «Г», сараю древ. Літ. «є2, сараю кам.літ. «Ж», споруд №3-4. 

Заочне рішення може бути переглянуте Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 20 травня 2026 року.

Суддя          Юлія ШЕВЧУК