ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 127/38760/24
провадження № 61-3735св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивачі: Приватне науково-виробничо-комерційне підприємство «Бікорт», ОСОБА_1 ,
відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 ,  третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року у складі судді Борисюк І. Е. та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2026 року у складі колегії суддів Голоти Л. О., Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року Приватне науково-виробничо-комерційне підприємство «Бікорт» (далі - ПНВКП «Бікорт»), ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «Страхова група «ТАС»), ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Позов мотивовано тим, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 02 грудня 2021 року о 11 год 40 хв на вулиці Київській, 104 у місті Вінниці водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Renault Duster», державний номерний знак НОМЕР_1 , виконуючи поворот ліворуч, не надав дорогу автомобілю «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, який надалі внаслідок інерції удару здійснив зіткнення з транспортним засобом «Hyundai 120», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який виїжджав з прилеглої території, завдавши транспортним засобам механічних пошкоджень та матеріальних збитків.
Вінницький міський суд Вінницької області постановою від 26 травня 2022 року у справі № 127/33919/21 провадження у справі стосовно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) закрив у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. 
Власником транспортного засобу «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував  ОСОБА_2 , є ОСОБА_5 , а транспортний засіб «Renault Duster», державний номерний знак НОМЕР_1 , належить ПНВКП «Бікорт», яким керував   ОСОБА_1 .
ОСОБА_5 звертався до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (далі - ПрАТ «СК «УНІКА») із заявою про страхове відшкодування, однак страхова компанія відмовила, оскільки відсутня постанова суду, яка б встановила вину ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталась 02 грудня 2021 року. 
Також ОСОБА_5 звертався до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ПАТ «СК «УНІКА» про відшкодування шкоди, завданої ДТП. Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 03 квітня 2024 року у справі № 127/15416/22, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 09 вересня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовив. 
У справі № 127/15416/22 встановлено, що відповідно до експертного висновку, складеного за результатом проведення судової комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 11 вересня 2023 року, у діях водія автомобіля марки «Renault Duster», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 убачаються невідповідності технічним нормам вимог підпунктів 10.5, 11.4, 16.13 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України). Однак саме в діях водія автомобіля «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 убачаються невідповідності нормам пункту 12.3 ПДР України, які перебували у причинному зв`язку з виникненням ДТП, оскільки водій ОСОБА_1 не створював небезпечну дорожньо-транспортну ситуацію для водія «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 . У справі № 127/15416/22 суди не встановили протиправної поведінки ОСОБА_1 , причинного зв`язку між протиправною поведінкою ОСОБА_1 та збитками. 
ПНВКП «Бікорт» звернулось до ПрАТ «Страхова група «ТАС» з повідомленням про ДТП як власник пошкодженого автомобіля, а також подало заяву про виплату страхового відшкодування, проте останнє відмовило у виплаті страхового відшкодування, оскільки до страхової компанії не було подано документів, що підтверджують вину ОСОБА_2 за статтею 124 КУпАП.
Позивачі зазначають про наявність підстав для деліктної відповідальності за завдання шкоди власнику транспортного засобу «Renault Duster», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, що відбулась 02 грудня 2021 року.
Відповідно до експертних висновків від 09 листопада 2022 року № 6936/22-21 та від 25 жовтня 2024 року № 2791/24-21 розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Renault Duster», державний номерний знак НОМЕР_1 , у результаті його пошкодження станом на 08 листопада 2022 року становить 238 515,78 грн.
Оскільки виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі пошкодження транспортного засобу в ДТП, покладено на страховика в межах суми страхування, встановленої договором обов`язкового страхування. Згідно з полісом № АТ1734541 ліміт страхової суми становить 130 000,00 грн. Вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2 , перевищує ліміт страхового відшкодування, тому із ОСОБА_2 як винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром матеріального збитку та страховим відшкодуванням. 
Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок ДТП, пошкодження автомобіля, що належить його підприємству, тривалої втрати можливості використовувати автомобіль у професійному житті та в інтересах підприємства, втрати автомобілем товарного вигляду, витрат часу для вирішення питань щодо ремонту автомобіля, відмовою винної особи в досудовому врегулюванні спору та необхідності відновлення порушених прав, йому завдано моральної шкоди. 
Посилаючись на викладене, позивачі просили суд:
стягнути з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь ПНВКП «Бікорт» страхове відшкодування у розмірі 130 000,00 грн;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ПНВКП «Бікорт» матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 108 515,78 грн;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн;
стягнути з ПрАТ «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені у зв`язку з проведенням експертизи, у розмірі 2 265,24 грн та 2 726,21 грн. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 13 жовтня 2025 року позов ПНВКП «Бікорт», ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь ПНВКП «Бікорт» страхове відшкодування в розмірі 130 000,00 грн.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ПНВКП «Бікорт» матеріальні збитки, завдані джерелом підвищеної небезпеки, у розмірі 108 515,78 грн.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Стягнув з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь ПНВКП «Бікорт» судовий збір у розмірі 1 949,86 грн та витрати, пов`язані із проведенням експертизи, у розмірі 1 485,78 грн.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ПНВКП «Бікорт» судовий збір у розмірі 1 627,86 грн та витрати, пов`язані із проведенням експертизи, у розмірі 1 240,43 грн.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 302,80 грн.
Судовий збір у розмірі 908,40 грн залишив за ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Dacia Logan», 02 грудня 2021 року порушив пункт 12.3 ПДР України, що, з технічної точки зору, перебуває у причинному зв`язку з виникненням ДТП і його наслідками.
ОСОБА_2 не довів, що шкода завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого та що в його діях відсутня вина у ДТП, що сталася 02 грудня 2021 року.
ПНВКП «Бікорт» довело, що вчиняло необхідні та достатні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика та що строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, а тому ПНВКП «Бікорт» має право на відшкодування шкоди за рахунок страховика ПАТ «Страхова група «ТАС» у межах ліміту відповідальності -130 000,00 грн.
Оскільки розмір страхового відшкодування, який має бути виплачений ПНВК «Бікорт» страховиком, є недостатнім для повного відшкодування шкоди, завданої відповідачем ОСОБА_2 , який застрахував свою цивільну відповідальність, тому останній зобов`язаний сплатити ПНВКП «Бікорт» різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка становить 108 515,78 грн. 
Крім того, місцевий суд, урахувавши характер моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 у зв`язку з протиправними діями відповідача, час та зусилля, які потрібні для відновлення попереднього стану пошкодженого майна, а також керуючись принципами розумності та справедливості, виснував, що вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 на його користь підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 5 000,00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , адвокат Воронцова О. В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у позовних вимогах до ОСОБА_2 .
У апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що вину ОСОБА_2 у передбаченому законом порядку не доведено; протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за статтею 124 КУпАП не складався; суд встановив вину ОСОБА_2 на підставі висновку експертизи, складеного у справі, в якій ОСОБА_2 не брав участі; завдання моральної шкоди не доведено; суд безпідставно відмовив у призначенні повторної експертизи, оскільки висновок № 974/975/23-21 є суперечливим; не досліджено відео з відеореєстратора транспортного засобу «Dacia Logan»; експертиза проведена без участі ОСОБА_2 , без можливості поставити запитання, долучити відео з ДТП; ОСОБА_2 не був учасником справи № 127/15416/22; суд не витребував оригінали справи про адміністративне правопорушення та відео.
Вінницький апеляційний суд постановою від 11 лютого 2026 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року залишив без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про те, що ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити ПНВКП «Бікорт» різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка становить 108 515,78 грн, оскільки розмір страхового відшкодування, який має бути виплачений ПНВКП «Бікорт» страховиком, є недостатнім для повного відшкодування шкоди, завданої відповідачем ОСОБА_2 .
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ПНВКП «Бікорт» страхового відшкодування в розмірі 130 000,00 грн в апеляційному порядку не оскаржувалося.
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови судом першої інстанції у призначенні експертизи, оскільки клопотання про її призначення подано після початку розгляду справи по суті.
Суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, а наведені в апеляційній скарзі доводи про недоведеність підстав для покладення на відповідача відповідальності з відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн відхилив.
Апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення розгляду справи на підставі пункту 2 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України (далі - ЗСУ). 
Керувався тим, що довідка військової частини НОМЕР_4 форми 5 про проходження ОСОБА_2 військової служби під час дії воєнного стану датована ще 17 червня 2025 року, у ній відсутня інформація про строк її чинності, актуальна інформація про проходження відповідачем служби у складі ЗСУ на час апеляційного розгляду справи та що дані, які в ній зазначені про проходження служби, є актуальними, суду не надано. 
Апеляційний суд відмовив ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та витребування доказів з тих підстав, що розгляд справи раніше вже відкладався апеляційним судом з метою сприяння відповідачу в наданні суду актуальної довідки про проходження військової служби у складі ЗСУ на час апеляційного розгляду справи, доказів існування перешкод у відповідача в наданні суду такої довідки форми 5 відповідач не надав. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у березні 2026 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції й направити справу на новий розгляду до апеляційного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.
Посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22.
ОСОБА_2 зазначає, що з моменту введення воєнного стану в Україні ЗСУ та інші військові формування вважаються переведеними на військовий стан. 
Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України. Належними доказами перебування особи на військовій службі, зокрема, є форма 5, при цьому законодавством не встановлено для такої довідки строку її чинності.
Вважає, що апеляційний суд наведеного не врахував, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі з підстав відсутності актуальної інформації про проходження заявником військової служби у складі ЗСУ на час апеляційного розгляду справи.
Також заявник посилається на порушення апеляційним судом частини четвертої статті 82 ЦПК України, а саме неможливості врахування експертного висновку, підготовленого у межах справи № 127/15416/22, оскільки ОСОБА_2 не брав участі у її розгляді.
Доводи інших учасників справи
У травні 2026 року ПНВКП «Бікорт» через підсистему «Електронний суд» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його скасування немає.
Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Касаційну скаргу ОСОБА_2 подав до Верховного Суду у березні 2026 року. 
Верховний Суд ухвалою від 28 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження, витребував матеріали справи з Вінницького міського суду Вінницької області. 
У липні 2026 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 29 липня 2026 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_5 є власником автомобіля «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким ОСОБА_2 на відповідній правовій підставі володів на час ДТП 02 грудня 2021 року.
Внаслідок ДТП транспортний засіб «Renault Duster», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ПНВКП «Бікорт» і яким на відповідній правовій підставі на час ДТП володів ОСОБА_1 , був пошкоджений.
Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортний засобів № АТ1734541 транспортний засіб «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 , є забезпеченим і відповідальність водія забезпечуваного транспортного засобу застрахована станом на 02 грудня 2021 року.
Вінницький міський суд Вінницької області постановою від 26 травня 2022 року у справі № 127/33919/21, яка набрала законної сили 07 червня 2022 року, провадження у справі стосовно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП закрив на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. У постанові зазначено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення 02 грудня 2021 року об 11 год 40 хв на вулиці Київській, 104 у місті Вінниці водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Renault Duster», державний номерний знак НОМЕР_1 , виконуючи поворот ліворуч, не надав дорогу автомобілю «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, після чого внаслідок інерції удару здійснив зіткнення з транспортним засобом «Hyundai 120», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який виїжджав з прилеглої території, завдавши транспортним засобам механічних пошкоджень, чим порушив вимоги пункту 10.4 ПДР України.
Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 03 квітня 2024 року у справі № 127/15416/22, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 09 вересня 2024 року, відмовив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ПАТ «СК «УНІКА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ПНВКП «Бікорт», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, що сталася 02 грудня 2021 року. 
Під час розгляду справи № 127/15416/22 проведено судову комплексну автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу, за результатами якої складено відповідний висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 11 вересня 2023 року № 974/975/23-21.
Згідно із висновком експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, складеним за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 09 листопада 2022 року № 6936/2221 на замовлення директора ПНВКП «Бікорт» ОСОБА_1, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Renault Duster», державний номерний знак НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження станом на 08 листопада 2022 року, становив 238 515,78 грн.
Під час розгляду справи суд оглянув та дослідив матеріали цивільної справи № 127/15416/22 та справи про адміністративне правопорушення № 127/33919/21 (справа-замінник у матеріалах справи № 127/15416/22).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частини перша, третя статті 406 ЦПК України).
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначила, що вказане положення забезпечує дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції, а саме права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.
Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.
Норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
У вказаній постанові також зазначено, що обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності. Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 виснувала, що застосування правила, сформульованого у пункті 2 частини першої статті 251 ЦПК України, всупереч волі особи, на захист якої воно спрямовано, становитиме прояв надмірного формалізму. Таке застосування перетворить захисну гарантію на перешкоду в доступі до правосуддя, стане наслідком невиправданого затягування судового процесу та порушення права особи на своєчасний судовий розгляд, що є несумісним із завданнями судочинства та стандартами статті 6 Конвенції. Вказане також буде порушенням принципу рівності учасників справи, який закріплений у статті 12 ЦПК України, статті 129 Конституції України.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_2 під час розгляду справи у суді першої інстанції 23 липня 2025 року подав клопотання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України (а. с. 28, т. 2).
У цій заяві  ОСОБА_2 повідомив суд, що з 29 травня 2025 року перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_4 , на підтвердження чого надав відповідну довідку військовій частині НОМЕР_4 від 17 червня 2025 року № 16519 за формою 5 (а. с. 28, т. 2).
Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 31 липня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовив. 
Керувався тим, що надана відповідачем довідка не містить відомостей про те, що військова частина у складі ЗСУ, в якій проходить службу відповідач, переведена на воєнний стан і бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації на території України, що є обов`язковою умовою при вирішенні питання про зупинення провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
Інтереси  ОСОБА_2 у суді першої інстанції під час подальшого розгляду справи представляла адвокатка Воронцова О. В. на підставі укладеного з відповідачем договору про надання правничої допомоги від 21 серпня 2025 року № 110, яка в інтересах довірителя подала апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року.
28 січня 2026 року адвокатка Воронцова О. В. надіслала до Вінницького апеляційного суду заяву, в якій повідомила, що відповідач  ОСОБА_2 не укладав з нею договору на представництво його інтересів у судових засіданнях у Вінницькому апеляційному суді, тому у судовому засіданні, яке призначене на 28 січня 2026 року, участі в інтересах  ОСОБА_2 не братиме (а. с. 205, т. 2).
28 січня 2026 року на адресу Вінницького апеляційного суду  ОСОБА_2 надіслав клопотання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України до припинення його перебування у складі ЗСУ (а. с. 205, т. 2).
У клопотанні заявник посилався на проходження військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_4 , на підтвердження чого надав довідку військової частини НОМЕР_4 від 17 червня 2025 року № 16519 за формою 5. 
Також ОСОБА_2 просив врахувати висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22, щодо застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
У судовому засіданні 28 січня 2026 року апеляційний суд вирішив відкласти розгляд справи до 11 лютого 2026 року з метою надання  ОСОБА_2 часу для подання до суду актуальних відомостей про проходження заявником військової служби у складі ЗСУ.
11 лютого 2026 року на адресу Вінницького апеляційного суду  ОСОБА_2 надіслав клопотання про відкладення розгляду справи та витребування доказів, в якому зазначив, що на цей час перебуває у складі військової частини НОМЕР_4 на лінії бойового зіткнення, відповідно логістика зі штабом військової частини ускладнена. Зазначав, що станом на 11 лютого 2026 року довідка йому ще не надійшла. У зв`язку з цим просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату, надавши додатковий строк для подання актуальних відомостей про проходження військової служби у ЗСУ.
Також заявник просив у разі необхідності, зокрема, з метою прискорення вирішення його клопотання, витребувати зазначені вище докази у військової частини НОМЕР_4 (а. с. 222, 223, т. 2). 
Апеляційний суд у судовому засіданні 11 лютого 2026 року у задоволенні клопотань  ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи та витребування доказів відмовив.
Апеляційний суд керувався тим, що надана заявником довідка військової форми 5 про проходження служби під час дії воєнного стану датована ще 17 червня 2025 року, у ній відсутня інформація про строк її чинності, актуальна інформація про проходження відповідачем служби у складі ЗСУ на час апеляційного розгляду справи. Вважав, що ця довідка не є належним та достатнім доказом для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України. 
Також апеляційний суд зазначив, що відкладав судовий розгляд з 28 січня 2026 року на 11 лютого 2026 року, надав час відповідачу для надання суду актуальної довідки форми 5 про проходження служби у складі ЗСУ, однак зазначену довідку апеляційному суду не надано, доказів існування перешкод (звернення до військової частини із запитом та відсутність відповіді на час розгляду справи) суду не надано, водночас безпідставне зупинення провадження у справі призведе до порушення строків розгляду справи та прав інших учасників справи на своєчасний розгляд справи.
Колегія суддів не погоджується з наведеним висновком апеляційного суду, враховуючи таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі.
Велика Палата Верховного Суду постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначила, щонорма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
Легітимна мета зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України полягає у захисті прав військовослужбовців на змагальну процедуру, які через виконання військового обов`язку об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
Отже, правила, визначені цією нормою права, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що ключовим для вирішення питання про наявність підстав для зупинення провадження у спірній справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, є з`ясування того, чи застосування такого процесуального заходу відповідає завданню цивільного судочинства, чи є сумісним із основними засадами судочинства, зокрема, верховенством права, чи забезпечується справедливий баланс конкуруючих інтересів, з урахуванням характеру спірних правовідносин, конкретних обставин справи та поведінки учасників справи.
Відмовляючи в задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі, апеляційний суд, усупереч наведеним вимогам процесуального закону дійшов передчасних висновків про відсутність підстав для зупинення провадження у справі у зв`язку з тим, що довідка від 17 червня 2025 року застаріла, а нової довідки з підтвердженням перебування заявника на військовій службі суду не надано.
Посилання апеляційного суду на відсутність у довідці форми 5 інформації про її чинність жодним чином не мотивоване, оскільки ні самою формою 5, вимоги до якої встановлені Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (далі - Інструкція), ні положеннями Інструкції у редакції, чинній на час вирішення спірного клопотання, не передбачено строку чинності довідки про проходження громадянином України військової служби у ЗСУ.
Натомість, суд повинен керуватися принципом розумності як складової верховенства права, закріпленого у статті 8 Конституції України, що вимагає дотримання балансу інтересів сторін і захисту від необґрунтованих рішень. 
Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки поясненням ОСОБА_2 , наведеним у клопотанні від 11 лютого 2026 року про відкладення розгляду справи та витребування доказів, який зазначав, що на цей час перебуває у складі військової частини НОМЕР_4 на лінії бойового зіткнення, довідка про його проходження військової служби у ЗСУ, яка містить актуальну інформацію, йому ще не надійшла, у зв`язку з чим просив суд розгляд справи, призначений на 11 лютого 2026 року, відкласти на іншу дату, надавши додатковий строк для подання доказів.
Враховуючи надані заявником пояснення та за наявності сумнівів у проходженні ОСОБА_2 військової служби у ЗСУ саме станом на час подання клопотання про зупинення провадження у справі, апеляційний суд не позбавлений був можливості витребувати у військової частини відповідні докази або надати достатній (розумний) строк на їх подання заявником, про що останній просив у вказаному клопотанні. 
Слід зазначити, що нова довідка про проходження ОСОБА_2 військової служби у ЗСУ у складі військової частини НОМЕР_4 від 09 лютого 2026 року № 3117 (форма 5) надійшла до апеляційного суду 13 лютого 2026 року.
Отже, дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд зобов`язаний сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року).
ЄСПЛ звертав увагу, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів («DIYA 97 v. UKRAINE», №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Колегія суддів виснує, що апеляційний суд не дотримався принципу пропорційності під час вирішення справи та не провів балансу інтересів між захистом прав  ОСОБА_2 , який через виконання обов`язків військової служби позбавлений можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси, та принципами правої визначеності й дотримання розумних строків розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції мав пересвідчитися, чи здійснив заявник усі можливі процесуальні дії, направлені на виконання вимог суду у зв`язку з відкладенням розгляду справи.
Вказане процесуальне порушення призвело до того, що нова довідка про проходження ОСОБА_2  військової служби, надіслана заявником на виконання вказівок апеляційного суду, надійшла до суду апеляційної інстанції через декілька днів після прийняття оскаржуваної постанови. 
За наведених обставин постанова апеляційного суду не може вважатися законною і обґрунтованою, оскільки апеляційний суд ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, а тому оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини третьої, частиною четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
З огляду на викладене постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. М. Фаловська
Судді В. М. Ігнатенко 
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
О. М. Ситнік