Справа № 712/6866/26
Провадження № 2/712/4098/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2026 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі головуючого - судді Пономаря В.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Житлово-будівельного кооперативу № 66 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати внесків на утримання будинку, інфляційних втрат та трьох процентів річних,
ВСТАНОВИВ:
І. Описова частина
1.1. Короткий виклад позиції позивача та відповідача
Житлово-будівельний кооператив № 66 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача заборгованість зі сплати внесків на утримання будинку у розмірі 32 163,83 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 16 346,19 грн та три проценти річних у розмірі 4 446,18 грн, а всього 52 956,20 грн, а також судові витрати.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачу належить квартира АДРЕСА_1 , утримання та обслуговування якого здійснює ЖБК № 66.
Відповідно до Статуту ЖБК № 66 кооператив здійснює експлуатацію і ремонт житлового будинку та утримання прибудинкової території за рахунок коштів кооперативу. До коштів кооперативу належать, зокрема, внески на експлуатацію житлового будинку та утримання прибудинкової території, які визначаються виходячи із загальної площі квартир.
Рішенням спільного засідання правління, уповноважених та членів ревізійної комісії ЖБК № 66 від 02.01.2019 тариф на послуги з утримання будинку з 01.01.2019 установлено в розмірі 4,12 грн, а для перших поверхів - 3,92 грн.
Рішенням від 23.12.2023 з 01.01.2024 тариф установлено в розмірі 4,95 грн, а для перших поверхів - 4,40 грн.
Позивач зазначав, що внаслідок неналежної сплати відповідачем внесків станом на 01.05.2026 утворилася заборгованість у розмірі 32 163,83 грн, на яку ним відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 16 346,19 грн інфляційних втрат та 4 446,18 грн трьох процентів річних.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.
1.2. Рух справи в суді та процесуальні рішення
Позовна заява Житлово-будівельного кооперативу № 66 21.05.2026 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси через підсистему «Електронний суд».
Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.06.2026 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано семиденний строк для усунення недоліків. 
Представником позивача 08.06.2026 подано заяву про усунення недоліків.
Ухвалою судді від 08.06.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито позовне провадження. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Представником позивача ОСОБА_2 12.06.2025 подано пояснення у справі.
ІІ. Мотивувальна частина рішення
2.1. Фактичні обставини, встановлені судом, та докази, якими вони підтверджуються
З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суд установив, що квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 50,6 кв. м.
Право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку цієї квартири зареєстровано 26.03.2019 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.11.2013 у справі № 2-5711.
На іншу 1/2 частку квартири право власності ОСОБА_1 зареєстровано 07.05.2024 на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.2024.
Отже, до травня 2024 року відповідач був власником 1/2 частки квартири, а з травня 2024 року став її одноосібним власником.
Відповідно до витягів із протоколів засідань органів управління ЖБК № 66 рішенням від 02.01.2019 тариф на утримання будинку з 01.01.2019 установлено у розмірі 4,12 грн за 1 кв. м, а для перших поверхів - 3,92 грн за 1 кв. м.
Рішенням від 23.12.2023 з 01.01.2024 тариф установлено у розмірі 4,95 грн за 1 кв. м, а для перших поверхів - 4,40 грн за 1 кв. м.
Із виписки з особового рахунку квартири АДРЕСА_2 та розрахунку позивача вбачається, що з січня 2020 року до грудня 2023 року за утримання будинку щомісячно нараховувалося по 205,59 грн, а із січня 2024 року - по 247,60 грн.
В особовому рахунку відображено платежі на загальну суму 2 543,01 грн, зокрема: 250 грн у серпні 2022 року, 500 грн 26.09.2022, 700 грн 20.01.2023 та 1 093,01 грн 28.07.2023. Здійснення платежів у розмірах 500 грн, 700 грн та 1 093,01 грн підтверджується також наданими банківськими виписками.
Позивач обліковував нарахування та платежі на одному особовому рахунку квартири і не здійснював їх розподілу між співвласниками. Доказів того, що відображені платежі були спрямовані виключно на погашення зобов`язань одного з них, суду не надано.
Станом на початок січня 2020 року в особовому рахунку квартири зазначено заборгованість у розмірі 17 905,72 грн.
Водночас поданий розрахунок не містить відомостей про період виникнення цієї суми, розмір помісячних нарахувань та застосовані тарифи. 
Первинних документів, на підставі яких сформовано початкове сальдо в розмірі 17 905,72 грн, позивач не надав. Не надано також доказів того, що, набуваючи 07.05.2024 іншу 1/2 частку квартири, відповідач прийняв на себе зобов`язання попереднього власника щодо погашення раніше утвореного боргу.
2.2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
У п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі – Закон № 2189-VIII) передбачено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
До житлово-комунальних послуг належить житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком (п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону № 2189-VIII).
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII).
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.
Аналогічне правило закріплене ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», відповідно до якої кожний співвласник несе зобов`язання щодо утримання спільного майна пропорційно до своєї частки співвласника.
За змістом ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок боржників виникає лише у випадках, установлених договором або законом.
Позивач не довів існування договору, домовленості співвласників або норми закону, на підставі яких ОСОБА_1 до набуття всієї квартири мав би відповідати за повну суму нарахувань за її утримання.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові від 06.06.2018 у справі № 758/1259/16-ц Верховний Суд погодився з висновком про те, що в разі пред`явлення позову лише до одного із співвласників заборгованість підлягає стягненню відповідно до його частки.
Також у постанові від 14.08.2019 у справі № 344/1792/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що кожен співвласник несе витрати на утримання майна пропорційно своїй частці, якщо відсутні підстави для покладення на нього солідарного обов`язку.
Крім того, у постанові від 01.09.2020 у справі № 686/6276/19 Верховний Суд сформулював висновок, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. Неподання відповідачем відзиву не звільняє позивача від обов`язку довести підстави та розмір заявлених вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.06.2026 про залишення позовної заяви без руху суд, посилаючись на п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, звернув увагу позивача на необхідність подання обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум.
Проте у заяві про усунення недоліків позивач нового або уточненого розрахунку не подав, походження початкової заборгованості станом на 01.01.2020 в розмірі 17 905,72 грн не розкрив і доказів на підтвердження її складових не надав. При цьому позивач послався на те, що оцінка достатності доказів і правильності розрахунку здійснюється під час розгляду справи по суті, а не при вирішенні питання про відкриття провадження.
Отже, позивач фактично вважав подання деталізованого або уточненого розрахунку непотрібним та просив відкрити провадження на підставі первісно поданих матеріалів.
Відкриття провадження у справі після подання такої заяви не свідчить про визнання судом доведеними підстав і розміру позову. На стадії відкриття провадження суд перевіряє дотримання формальних вимог до позовної заяви, тоді як належність, допустимість, достовірність і достатність доказів, а також правильність розрахунку заявлених сум оцінюються під час вирішення спору по суті.
Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Досліджуючи питання щодо стягнення початкової заборгованості у розмірі 17 905,72 грн станом на 01.01.2020, суд вважає, що позивач не довів ані періоду її виникнення, ані належності її саме відповідачу, ані розміру зобов`язання ОСОБА_1 з урахуванням того, що до 07.05.2024 він був власником лише 1/2 частки квартири.
Тому заборгованість у розмірі 17 905,72 грн, яка обліковувалася на початок січня 2020 року, не може бути включена до суми, що підлягає стягненню з відповідача.
Також визначаючи розмір доведеної заборгованості, суд ураховує, що із січня 2020 року до квітня 2024 року відповідач був власником 1/2 частки квартири, а з травня 2024 року - власником усієї квартири.
За період із січня 2020 року до грудня 2023 року нараховано: 48 ? 205,59 грн = 9 868,32 грн.
За період із січня до квітня 2024 року нараховано: 4 ? 247,60 грн = 990,40 грн.
Із загальної суми 10 858,72 грн позивачем зараховано платежі в розмірі 2 543,01 грн. Оскільки нарахування і платежі обліковувалися на єдиному особовому рахунку та не були розподілені між співвласниками, залишок заборгованості за цей період становить 8 315,71 грн, з якого частка відповідача дорівнює: 8 315,71 грн ? 1/2 = 4 157,86 грн.
За період із травня 2024 року до березня 2026 року, коли відповідач був одноосібним власником квартири, нараховано: 23 ? 247,60 грн = 5 694,80 грн.
Нарахування за квітень 2026 року в розмірі 247,60 грн до стягнення не підлягає. Із розрахунку позивача вбачається, що строк сплати внеску визначено до кінця місяця, наступного за звітним. Отже, строк сплати внеску за квітень 2026 року спливав 31.05.2026, тоді як позов подано 21.05.2026. 
Таким чином, доведений розмір основної заборгованості відповідача становить: 4 157,86 грн + 5 694,80 грн = 9 852,66 грн.
Щодо вимог, заявлених на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд виходить із такого.
Правовідносини щодо оплати внесків на утримання багатоквартирного будинку є грошовим зобов`язанням, тому загалом до них застосовуються наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Разом із тим постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг у період воєнного стану», в редакції, яка застосовувалася з 24.02.2022 до 29.12.2023 включно, було заборонено нарахування та стягнення інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену внаслідок несвоєчасного або неповного внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1405, яка набрала чинності 30.12.2023, пункт 1 постанови № 206 викладено у новій редакції. Із цієї дати відповідна заборона поширюється лише на визначені в постанові категорії споживачів, зокрема тих, нерухоме майно яких знаходиться на територіях бойових дій або було пошкоджено внаслідок бойових дій.
Матеріали справи не містять доказів наявності після 30.12.2023 обставин, які б унеможливлювали нарахування відповідачу інфляційних втрат і трьох процентів річних.
Суд відхиляє доводи позивача про незастосування постанови № 206 через її суперечність ст. 625 ЦК України.
Зазначеною постановою не скасовано передбаченого ст. 625 ЦК України способу захисту та не змінено загального змісту грошового зобов`язання. Нею на період воєнного стану запроваджено спеціальне тимчасове регулювання відповідальності населення за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг.
Верховний Суд у постанові від 16.10.2025 у справі № 914/2380/24 також виходив із необхідності застосування встановленої постановою № 206 заборони щодо інфляційних нарахувань і процентів річних у правовідносинах, пов`язаних із забезпеченням житлово-комунальними послугами мешканців багатоквартирних будинків.
Отже, нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за період із 24.02.2022 до 29.12.2023 включно є безпідставним.
Перевіряючи розрахунок інфляційних втрат, суд також ураховує висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19. Якщо період прострочення у неповному місяці перевищує половину місяця, індекс інфляції за такий місяць ураховується; якщо становить половину місяця або менше – не враховується.
Здійснюючи перерахунок інфляційних втрат, суд виключає недоведене початкове сальдо в розмірі 17 905,72 грн та враховує, що до травня 2024 року відповідачеві належала 1/2 частка квартири. Тому його щомісячне зобов`язання становило 102,795 грн за тарифом 205,59 грн та 123,80 грн за тарифом 247,60 грн, а після набуття права власності на всю квартиру - 247,60 грн. У зменшення боргу відповідача зараховується половина здійснених за особовим рахунком платежів - 1 271,505 грн (2 543,01 грн ? 1/2).
За період із березня 2020 року до 23.02.2022 номінальна сума боргу відповідача становила 2 467,08 грн, а її проіндексований розмір - 2 740,28 грн. Отже, інфляційні втрати за цей період становлять 273,20 грн.
Індекси інфляції за період із 24.02.2022 до 29.12.2023 суд не застосовує у зв`язку з установленою постановою Кабінету Міністрів України № 206 забороною. Водночас нарахування та платежі цього періоду враховуються під час визначення подальшого залишку боргу. Тому станом на 01.01.2024 номінальний борг становив: 2 467,08 грн + 2 364,285 грн ? 1 271,505 грн = 3 559,86 грн, а проіндексований залишок: 2 740,28 грн + 2 364,29 грн – 1 271,50 грн = 3 833,061 грн.
Після послідовного застосування індексів споживчих цін за період із січня 2024 року до березня 2026 року проіндексований залишок становить 11 210,19 грн, тоді як номінальна сума боргу, що підлягала індексації за цей період, - 9 357,45 грн.
Отже, розмір інфляційних втрат становить: 11 210,19 грн ? 9 357,45 грн = 1 852,74 грн, що після округлення дорівнює 1 852,74 грн.
Тому вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню в розмірі 1 852,74 грн, а в решті потрібно відмовити.
Три проценти річних нараховуються за кожний день прострочення за формулою: сума простроченої заборгованості ? 3 % ? кількість днів прострочення / кількість календарних днів у відповідному році.
З урахуванням установленої судом бази заборгованості, її зміни внаслідок щомісячних нарахувань і проведених платежів, а також виключення з розрахунку періоду з 24.02.2022 до 29.12.2023, розмір трьох процентів річних становить:
за 2020 рік - 14,18 грн;
за 2021 рік - 50,96 грн;
за період із 01.01.2022 до 23.02.2022 - 10,69 грн;
за 30 та 31 грудня 2023 року - 0,57 грн;
за 2024 рік - 133,22 грн;
за 2025 рік - 217,78 грн;
за період із 01.01.2026 до 30.04.2026 - 91,07 грн.
Загальний розмір трьох процентів річних становить 518,47 грн.
Отже, вимога про стягнення трьох процентів річних підлягає частковому задоволенню в розмірі 518,47 грн. У стягненні решти заявлених трьох процентів річних у розмірі 3 927,71 грн необхідно відмовити.
У зв`язку з цим, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню: 9 852,66 грн основної заборгованості; 1 852,74 грн інфляційних втрат; 518,47 грн трьох процентів річних, а всього - 12 223,87 грн.
2.3. Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 52 956,20 грн заборгованості. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в сумі 12 223,87 грн, що становить 23 % від заявлених позовних вимог. 
Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2 662,40 грн. З огляду на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог, а саме 612,35 грн.
Щодо витрат сторін на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Розмір таких витрат має бути співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд виходить із критеріїв реальності, необхідності та розумності таких витрат, а також враховує конкретні обставини справи, її складність, обсяг виконаної адвокатом роботи та результат розгляду справи.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 22.04.2026; угоду від 22.04.2026 про вартість послуг, відповідно до якої робота оплачується наступним чином: сплата авансу в розмірі 1 500 грн – до початку надання послуг, оплата решти винагороди в розмірі 6 500 грн – протягом 90 днів з моменту набрання законної сили остаточним рішенням суду у такому спорі; платіжну інструкцію від 29.04.2026 № 497; ордер про надання правничої допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Стратілова К.Г. 
З наданих документів вбачається, що позивач заявляє до відшкодування 8 000 грн витрат на правничу допомогу.
Разом із тим суд ураховує, що домовленість між адвокатом і клієнтом про розмір гонорару не є безумовно обов`язковою для іншої сторони при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінити, чи були заявлені витрати фактичними, необхідними та обґрунтованими і чи відповідає їх розмір критерію розумності.
Та обставина, що на час ухвалення рішення позивач сплатив лише 1 500 грн, не виключає можливості розподілу решти погодженого гонорару, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України врахуванню підлягають витрати, які сторона сплатила або має сплатити за умовами договору.
Водночас визначений договором розмір гонорару не означає, що всі відповідні витрати мають бути покладені на іншу сторону. Суд не змінює зобов`язань між позивачем та його адвокатом, а визначає лише ту частину витрат, яка з огляду на вимоги ст. 137, 141 ЦПК України може бути компенсована за рахунок відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що правнича допомога полягала переважно в аналізі наданих позивачем документів, підготовці та поданні позовної заяви, а також заяви про усунення її недоліків. Справа розглядалася у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, судові засідання не проводилися, участі представника в них не було.
Ураховуючи характер спору, ціну позову, обсяг матеріалів справи, зміст підготовлених представником документів, розгляд справи без виклику сторін, а також критерії реальності, необхідності та розумності витрат, суд вважає обґрунтованим розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. Витрати в іншій частині не підлягають покладенню на відповідача.
Оскільки позов задоволено частково, визначена судом сума витрат на правничу допомогу підлягає розподілу пропорційно до розміру задоволених вимог: 5 000 грн ? 23 % = 1 150 грн.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 612,35 грн судового збору та 1 150 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 1 762,35 грн судових витрат.
На підставі вищевикладеного і керуючись ст. 7, 9, 11-13, 81-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов Житлово-будівельного кооперативу № 66 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати внесків на утримання будинку, інфляційних втрат та трьох процентів річних задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу № 66 заборгованість зі сплати внесків на утримання будинку в розмірі 9 852,66 грн; 1 852,74 грн інфляційних втрат; 518,47 грн трьох процентів річних, а всього 12 223,87 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу № 66 витрати зі сплати судового збору в сумі 612,35 грн. та 1 150,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, всього 1 762,35 грн судових витрат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 10.08.2026.
Найменування учасників справи:
Позивач: Житлово-будівельний кооператив № 66, адреса місцезнаходження: вул. Сумгаїтська, 71, м. Черкаси код ЄДРПОУ 21368678.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя            В.О. Пономар