Справа № 755/3040/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" липня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва 
в складі: головуючого судді - Гончарука В.П. 
за участі секретаря - Оніщука Р.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди суд, - 
В С Т А Н О В И В :
Позивач через свого представника звернуся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 суму моральної шкоди у розмірі 184600 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 січня 2020 року приблизно о 16 год. відповідач ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Mazda 3» держ. номер НОМЕР_1 по проїжджій частині пр -ту Тичини 1-а здійснив зіткнення з автомобілем «Opel Vectra» держ.номер НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_1 .
Внаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди позивачу були спричинені тілесні пошкодження.
Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м.Києва від 13 грудня 2023 р. відповідача ОСОБА_2 було визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Відповідно до висновку комплексної психолого - соціальної експертизи №22-01024 від 29.01.2024 р. ОСОБА_1 спричинена моральна шкода в розмірі 184600 грн. 
Свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст. ст. 1167 , 1187 ЦК україни.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 5 березня  2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.
У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду неврученим з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання». 
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Заслухавши думку учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Статтею 14 ЦПК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
31 січня 2020 року приблизно о 16 год. відповідач ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Mazda 3» держ. номер НОМЕР_1 по проїжджій частині пр -ту Тичини 1-а здійснив зіткнення з автомобілем «Opel Vectra» держ. номер НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_1 .
Внаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди позивачу були спричинені тілесні пошкодження.
Як вказано в постанові про закриття кримінального провадження від 31.10.2023 р. що була винесена ст. слідчим слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у м.Києві Кожаненко Д.В., що позивачу ОСОБА_1 внаслідок вказаної ДТП були спричиненні легкі тілесні пошкодження , які виразилися у закритій травмі шийного відділу хребта: трабекулярний набряк ( забій / крововилив ) п`ятого шийного відділу хребця, більш виражений по каудальній замикаючій платині.
Дана обставина підтверджується висновком судово - медичної експертизи №042-648-2020 від 20.02.2020 р. КМКБ СМЕ м. Києва.
В ході досудового розслідування органами слідства не були здобуті докази, які б вказували, що позивачу ОСОБА_1 внаслідок даної ДТП були спричинені більш тяжкі тілесні пошкодження.
Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м.Києва від 13.12.2023 р. відповідача ОСОБА_2 було визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності
Як передбачено частиною шостою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
До позовної заяви надано висновок комплексної психолого - соціальної експертизи №22-01-24, що виготовлений Громадською організацією «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень»
Відповідно до даного висновку ОСОБА_1 була спричинена моральна шкода внаслідок травмування в ДТП шийних хребців СЧ5,С6 ( з підозрою на перелом) оцінюється , при добровільній виплаті ( до ухвалення рішення суду) в розмірі 12 мінімальних заробітних плат +(30%)= 85200грн.+25560 грн. =110 760 грн. ( з врахуванням психологічних і соціальних особливостей піддослідного)
Внаслідок матеріального збитку автомобіля «Opel Vectra» держ. номер НОМЕР_2 , оцінюється при добровільній виплаті ( до ухвалення рішення суду) в розмірі : 8 мінімальних заробітних плат +(30%)=56800 грн.+17040 грн.=73840 грн.
Як убачається з висновку даної експертизи, що особою яка його складала для визначення вартості моральної шкоди бралася за основу судова практика по аналогічній категорії справ.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.
Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до абз. 2 п.5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.
Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Положення ст. 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в п. 4 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості
Суд критично ставиться до вказаного висновку комплексної психолого - соціальної експертизи №22-01-24, що виготовлений Громадською організацією «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень», що надана позивачем як доказ обґрунтування суми заподіяння позивачу моральної шкоди, так -як до суду не надано докази що відповідна громадська організація має право на проведення даних експертиз ( дозвіл, ліцензія тощо), що дану експертизу було проведено саме судовим експертом та останній при виконанні даної експертизи був попереджений про кримінальну відповідальність.
Крім того з матеріалів постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що довготривале лікування позивача було викликане не отриманими внаслідок ДТП тілесними пошкодженнями, а наявністю хронічних захворювань, що з`явилися у позивача задовго до настання ДТП, що мало місце 31.01.2020 р. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» слідує, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Статтею 7 даного Закону також визначено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.
Також статтею 10 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.
Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.
До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.
Судовому експерту забороняється використовувати свої повноваження з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки та пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб.
До фахівця у відповідній галузі знань, який проводить судову експертизу, застосовуються положення цього Закону щодо гарантій, прав, обов`язків, відповідальності судового експерта, крім відповідальності за відмову від проведення експертизи та положень розділу III цього Закону.
Статтею 106 ЦПК України крім того передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.
У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.
Крім того позивачем не надано до суду відомості того, чи було відновлено транспортний засіб позивача після ДТП, якщо так, то ким саме відповідачем по справі чи страховою компанією, чи зверталася позивач за відшкодуванням збитків до страхової компанії чи МТСБУ та чи здійснювалися будь - які відшкодування відповідачем позивачу на стадії проведення досудового розслідування.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не надано до суду належних та допустимих доказів обгрунтування своїх вимог в зв`язку позов не підлягає задоволенню .
Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України .
На підставі викладеного, керуючись статтями 23, 1166, 1167, Законом України «Про судову експертизу», статтями 12, 13, 76-89, 141, 259, 263-265, 280, 353 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :
В задовленні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Повний текст судове рішення складено 20.07.2026 р.
Відомості про учасників судового розгляду:Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 .
Суддя: