СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/23654/20
пр. № 2/759/52/26
04 серпня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді   П`ятничук І.В.,
при секретарі судового засідання Маковець В.В.,
за участю відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Рогізнянська сільська рада Володарського району про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

31.12.2020 р. позивач ОСОБА_5 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Рогізнянська сільська рада Володарського району про визнання заповіту недійсним, яким з урахуванням заяви про зміну підстав позовних вимог просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_1 від 22.11.2001 року, посвідчений Рогізнянською сільською радою Володарського району, за реєстровим № 70.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 . За життя покійний батько бажав залишити спадщину, спірний будинок своєму синові ОСОБА_5 про що склав заповіт, на ім`я ОСОБА_1 від 22.11.2001 року, посвідчений Рогізнянською сільською радою Володарського району, за реєстровим № 70.
Зазначив, що у листопаді 2019 року він дізнався, що 30.10.2019 р. житловий будинок, який належав покійному батькові було продано зведеним братом ОСОБА_1 по договору купівлі-продажу житлового будинку. 
Вказав, що після смерті батька відкрилась спадщина і він дізнався, що 22.11.2001 року покійним батьком було складено заповіт на ім`я  ОСОБА_1 , яким все своє майно заповів останньому, що був посвідчений Рогізнянською сільською радою Володарського району. Про існування заповіту покійний батько ні його ні рідну доньку ОСОБА_4 не повідомляв. 
Вважає, що заповіт складений 22.11.2001 року є недійсним, оскільки підпис спадкодавця у заповіті не співпадає із його підписом, який у нього був, не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, так як він не був підписаний ОСОБА_6 та не відповідає волі спадкодавця що є підставою для визнання даного заповіту недійсним.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.06.2023 року в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 позивача до участі у справі замість вибувшого позивача ОСОБА_5 було залучено правонаступника ОСОБА_3 .
Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 16.07.2026 р. закрито підготовче провадження у справі.
В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, якою позовні вимоги підтримує, просить задовольнити в повному обсязі, та розгляд справи провести без його участі та участі позивача.
Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у повному обсязі.
Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду письмові пояснення, відповідно до яких просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Третя особа Рогізнянська сільська рада Володарського району явку свого представника в судове засідання не забезпечило, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, вислухавши думку сторін, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить актовий запис № 4 Виконавчого комітету Рогізнянської сільської ради Володарського району Київської області (т.1 а.с. 5).
З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 являвся рідним сином померлого ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина, яка складається з: земельної ділянки площею 5,876 га, що знаходиться на території Рогізнянської сільської ради Володарського району Київської області, житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та грошових вкладів, що знаходяться у відділенні Ощадбанку України.
На випадок своєї смерті ОСОБА_6 22.11.2001 року склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Рогізнянської сільської ради Володарського району Вірич Т.В., відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він буде мати право за законом заповів своєму синові ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 130).
З матеріалів справи вбачається, що 16.12.2003 року Володарською державною нотаріальною конторою на підставі заяви ОСОБА_1 було заведено спадкову справу № 434 ( т. 1 а.с. 127-148).
16.12.2003 року державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 5,876 га, що знаходиться на території Рогізнянської сільської ради Володарського району Київської області, житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та грошові кошти, що знаходяться у відділенні Ощадного банку України № 2879/013.
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу.
Як вбачається з тексту заповіту він власноручно підписаний ОСОБА_6 . Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.
Згідно з положеннями статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.
Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Крім того, згідно з положеннями статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту.
Так, згідно ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
За цією ж статтею недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Крім того, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
У даній справі, позивач звернулась до суду із вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаючись, зокрема на те, що спадкодавець не підписував оспорюваний заповіт, а тому, його волевиявлення не було вільним.
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» цивільних прав та обов`язків.
Непідписання заповіту заповідачем свідчить про нікчемність такого заповіту, що виключає можливість визнання його недійсним. Це зазначив Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року по справі 369/1797/19 .
Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Так, ухвалою суду від 14.07.2022 року у даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Експертизу доручено провести експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Оплату було покладено на ОСОБА_5 . 
Відповідно до листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 24.02.2023 року матеріали справи було повернуто до суду без виконання ухвали про призначення експертизи у зв`язку із несплатою вказаної експертизи та в зв`язку з ненаданням додаткових матеріалів для проведення експертизи.
Ухвалою суду від 01.02.2024 року у даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Експертизу доручено провести експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Оплату було покладено на ОСОБА_3 . 
Відповідно до листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 26.11.2024 року матеріали справи було повернуто до суду без виконання ухвали про призначення експертизи у зв`язку із ненаданням додаткових матеріалів для проведення експертизи.
Ухвалою суду від 08.04.2025 року матеріали даної цивільної справи було направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення призначеної ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.02.2024 року судової почеркознавчої експертизи.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 5158/25-32 від 17.12.2025 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз вирішити питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_6 у заповіті від 22.11.2001 року посвідченого Рогізнянською сільською радою Володарського району Київської області, зареєстрованому в реєстрі за № 70 ОСОБА_6 чи іншою особою, не виявилось можливим із причин викладених у п. 2 дослідницької частини ( т.2 а.с. 243-248).
Крім того, ухвалою суду від 04.12.2025 року у даній справі було призначено комісійну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
Листом від 01.05.2026 р. Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України цивільну справу було повернуто до суду без виконання ухвали про призначення експертизи у зв`язку разом з клопотанням експерта від 01.05.2026 р. № СЕ-19/111-26/23152-ПЧ.
Листом від 16.06.2026 року Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на адресу суду було направлено повідомлення про неможливість надання висновку від 16.06.2026 р. № СЕ-19/111-26/23152-ПЧ.
Будь-яких інших доказів, які б могли підтвердити обставини викладені позивачем у поданій позовній заяві, позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що заповіт був підписаний не померлим, не доведено аргументи недійсності правочину, а відтак, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останнього.
Керуючись ст. ст. 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Рогізнянська сільська рада Володарського району про визнання заповіту недійсним - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.В. П`ятничук