Справа № 126/1495/25
Провадження № 22-ц/801/1206/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року	Справа № 126/1495/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Ковальчука О. В.,
суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,
розглянувши цивільну справу, без повідомлення її учасників, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Пригузом Сергієм Дмитровичем, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 02 березня 2026 року у м. Бершадь суддею цього суду Рудем О. Г., дата складання повного тексту невідома, 
УСТАНОВИВ:

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Профіт Капітал" (далі – ТОВ "ФК "Профіт Капітал") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.10.2019 між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі – ПАТ «Ідея Банк», первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено угоду № С-001-071546-19-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, відповідно до умов якої банк відкриває клієнту поточний рахунок у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу.
Відповідно до п. 2 угоди ПАТ «Ідея Банк» надає ОСОБА_1 кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах:
максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється в розмірі 200000 грн.;
ліміт кредитної лінії доступний клієнту на момент укладення угоди становить 10000 грн.
Згідно з п. п. 2.3 угоди кредиту, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 24 % річних.
ПАТ «Ідея Банк» на виконання умов угоди кредиту надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 грн строком до 03.10.2024, а ОСОБА_1 відповідно зобов`язався повернути їх разом з іншими платежами.
Разом із тим, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитною угодою належним чином не виконує. 
19.12.2023 між ПАТ "Ідея Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" (далі – ТОВ "Оптіма Факторинг") укладено договір факторингу № 19/12-2023, відповідно до якого ПАТ "Ідея Банк" відступає ТОВ "Оптіма Факторинг", а ТОВ "Оптіма Факторинг" приймає права вимоги до боржників. у тому числі ОСОБА_1 , та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ПАТ "Ідея Банк" за плату та на умовах, визначених договором факторингу. 
22.12.2023 між ТОВ "Оптіма Факторинг" та ТОВ "ФК "Профіт Капітал" був укладений договір факторингу № 22/12-2023, відповідно до умов якого ТОВ "Оптіма Факторинг" передає (відступає), а ТОВ "ФК "Профіт Капітал" приймає права вимоги за кредитним договором № С-001-071546-19-980 від 03.10.2019.
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості за угодою № С-001-071546-19-980 від 03.10.2019 станом на 19.12.2023 (дата відступлення) заборгованість ОСОБА_1 становить 30 905,85 грн, із яких: заборгованість за основним боргом – 9 829,21 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками - 21076,64 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями - 0 грн.
Таким чином, ТОВ "ФК "Профіт Капітал" просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором № С-001-071546-19-980 від 03.10.2019 в розмірі 30 905,85 грн, а також стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 3028 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.
02.03.2026 рішенням Бершадського районного суду Вінницької області вказаний вище позов задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» суму заборгованості за договором № С-001-071546-19-980 від 03.10.2019 в розмірі 30 905,85 грн, яка складається з: заборгованості за основним боргом – 9 829,21 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками – 21 076,64 грн. Також ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» судові витрати: судовий збір в розмірі 3028 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн.
Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Пригузу С. Д. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а тому просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження видачі коштів та не довів наявність заборгованості за спірними договорами, хоча цей обов`язок покладається саме на нього. Вважає, що ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не довело належними та допустимими доказами перехід права грошової вимоги до відповідача від первісних кредиторів. Зазначає, що копії окремих аркушів Договору факторингу не є належним чином засвідченими копіями документів та не є засвідченими витягами з них, а тому суд першої інстанції не повинен був їх приймати як належний, допустимий та достовірний доказ. Звертає увагу суду на те, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 21 076, 64 грн, тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом. Також не погоджується із стягненням з відповідача ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом установлено, що 03.10.2019 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду № С-001-071546-19-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, відповідно до умов якої первісний кредитор надав ОСОБА_1 кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється в розмірі 200 000 грн; ліміт кредитної лінії доступний клієнту на момент укладення угоди становить 10 000 грн; за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 24 % річних.
ПАТ "Ідея Банк" на виконання умов угоди надало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 грн строком до 03.10.2024, а ОСОБА_1 відповідно зобов`язався повернути його разом з іншими платежами (а.с. 6 - 9).
Надання ПАТ "Ідея Банк" грошових коштів ОСОБА_1 підтверджується банківською випискою від 19.12.2023 із особового рахунка ОСОБА_1 (а. с. 10- 13).
Разом із тим, ОСОБА_1 свої зобов`язання за угодою не виконав, оскільки відповідно до довідки-розрахунку від 19.12.2023 у відповідача наявна 
заборгованість у розмірі - 30905,85 грн, яка складається із: заборгованості за основним боргом - 9829,21 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 21076,64 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями - 0 грн (а. с. 14).
19.12.2023 між ПАТ "Ідея Банк" та ТОВ "Оптіма Факторинг" укладено договір факторингу № 19/12-2023, відповідно до якого ПАТ "Ідея Банк" відступає ТОВ "Оптіма Факторинг", а ТОВ "Оптіма Факторинг" приймає права вимоги до боржників ПАТ "Ідея Банк" та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ПАТ "Ідея Банк" за плату та на умовах визначених договором факторингу (а.с. 23- 29). 
Відповідно до Реєстру Боржників від 19.12.2023 ПАТ "Ідея Банк" передало, а ТОВ "Оптіма Факторинг" прийняло право вимоги, на умовах, визначених договором факторингу від 19.12.2023, до 2989 боржників, у тому числі до ОСОБА_1 (а. с. 30 - 32).
Перехід права вимоги до ОСОБА_1 від ПАТ "Ідея Банк" до ТОВ "Оптіма Факторинг" також підтверджується платіжною інструкцією від 20.12.2023 № 45 (а. с. 33).
22.12.2023 між ТОВ "Оптіма Факторинг" та ТОВ "ФК "Профіт Капітал" був укладений договір факторингу № 22/12-2023, відповідно до умов якого ТОВ "Оптіма Факторинг" передав (відступив), а ТОВ "ФК "Профіт Капітал" прийняв права вимоги за кредитним договором № С-001-071546-19-980 від 03.10.2019 (а. с. 35 -39).
Відповідно до Реєстру Боржників від 22.12.2023 ТОВ "Оптіма Факторинг" передало, а ТОВ "ФК "Профіт Капітал" прийняло право вимоги, на умовах, визначених договором факторингу від 22.12.2023, до 2989 боржників, у тому числі до ОСОБА_1 (а. с. 40 - 42).
Перехід права вимоги до ОСОБА_1 від ТОВ "Оптіма Факторинг" до ТОВ "ФК "Профіт Капітал" підтверджується платіжною інструкцією від 26.12.2023 № 45 (а. с. 44).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт укладення угоди № С-001-071546-19-980 від 03.10.2019, яка безпосередньо підписана позичальником ОСОБА_1 , а також доведено порушення (прострочення) останнім взятих на себе зобов`язань за даною угодою.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, однак вчасно їх не повернув, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відповідної заборгованості.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на недоведеність позивачем наявності заборгованості за спірною кредитною угодою, хоча цей обов`язок покладається саме на нього.
Разом із тим, матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 власноручно підписав  03.10.2019 як угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, так і анкету – опитувальник клієнта – фізичної особи. Крім цього, ОСОБА_1 підписано довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб.
Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки по рахунку вбачається, що ПАТ "Ідея Банк" на виконання умов угоди надало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 грн, якими останній користувався, що призвело до виникнення від`ємного залишку.
Таким чином, саме факт користування кредитними коштами та виникнення заборгованості за тілом кредиту підтверджує наявність між сторонами кредитних правовідносин, належних доводів на спростування встановлених обставин відповідачем не наведено, а доказів не надано.
Крім того, колегія суддів ураховує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що платіжна картка, за якою здійснювалися операції, йому не видавалася, не використовувалася ним або перебувала у користуванні іншої особи. 
Сам по собі факт заперечення відповідачем отримання кредитних коштів не спростовує відомостей, що містяться у банківській документації, зокрема щодо руху коштів по рахунку. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. 
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності названої угоди кредитування. Зазначена угода недійсною не визнана.
Колегією суддів також не беруться до уваги доводи про те, що позивачем не надано розрахунку заборгованості за кредитним договором за нарахованими відсотками в розмірі 21 076, 64 грн.
Так, за будь-яке користування кредитними коштами передбачено сплату відсотків, які встановлені в договорі та які ОСОБА_1 при його підписанні добровільно погодився сплатити. 
Отримавши кредитні кошти, ОСОБА_1 погодився сплатити відсотки за користування ними у зазначеному розмірі, що обумовлено кредитним договором та відповідає вимогам ст. 1054, 1056-1 ЦК України.
У даному випадку ПАТ "Ідея Банк" нараховано відсотки за користування кредитом, що є звичайною платою за право користування наданими кредитними коштами на визначених законодавством умовах.
Зрештою доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав розрахунок заборгованості за відсотками, є надуманим, оскільки позивач такий розрахунок надав, що підтверджується матеріалами справи.
Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості, є необґрунтованими.
Інших доводів щодо неправильності нарахування заборгованості за відсотками апеляційна скарга не містить. Власного розрахунку заборгованості відповідачем не надано.
Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду доводи про те, що ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не довело належними та допустимими доказами перехід права грошової вимоги до ОСОБА_1 від первісного та послідуючих кредиторів. 
Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (частина друга статті 1078 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд у постанові від 07.01.2026 року у справі № 727/2790/25 зазначив, що допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;
наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;
у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);
майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону про фінансові послуги.
Крім того, у постанові від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.02.2018 у справі № 2-127/11 зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги.
Ураховуючи наведені положення закону, правові висновки касаційного суду, та зміст вказаних вище документів, колегія суддів доходить переконання, що ТОВ "ФК "Профіт Капітал" належними та допустимими доказами довело, що набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитною угодою № С-001-071546-19-980 від 03.10.2019.
Зокрема, у справі, що розглядається, право вимоги до боржника ОСОБА_1 переходило від первісного кредитора до кожного наступного нового кредитора два рази, де фінальним кредитором є ТОВ "ФК "Профіт Капітал".
Тому для перевірки існування у ТОВ "ФК "Профіт Капітал" права вимагати виконання боржниками відповідних обов`язків, воно має надати докази переходу прав у зобов`язанні на кожному етапі.
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття ТОВ "Оптіма Факторинг" та ТОВ "ФК "Профіт Капітал" права вимоги до ОСОБА_1 за кредитною угодою позивач надав копії відповідних документів – договорів, реєстрів боржників, платіжних інструкцій.
Так, договором факторингу № 19/12-2023 від 19.12.2023 передбачено момент набуття ТОВ "Оптіма Факторинг" права вимоги до боржників ПАТ "Ідея Банк" в день підписання сторонами друкованого Реєстру Боржників та договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно», за умови виконання фактором зобов’ язань, передбачених п. 4.1. Договору, тобто сплати суми фінансування у розмірі 11576112,00 грн. На виконання вказаного договору позивачем долучено платіжну інструкцію від 20.12.2023 № 45.
Аналогічні положення передбачені договором факторингу № 22/12-2023 від 22.12.2023, укладеним між ТОВ "Оптіма Факторинг" та ТОВ "ФК "Профіт Капітал". Виконання вказаного договору підтверджується платіжною інструкцією від 26.12.2023 № 45. 
За таких обставин позивач як новий кредитор у зобов`язанні має право звернутися з вимогою до боржника ОСОБА_1 .
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що копії окремих аркушів Договору факторингу не є належним чином засвідченими копіями документів та не є засвідченими витягами з них, а тому суд першої інстанції не повинен був їх приймати як належний, допустимий та достовірний доказ.
Як убачається з матеріалів справи, позовну заяву підписано та подано представником ТОВ "ФК "Профіт Капітал" - адвокатом Ушакевич М. П. Позовна заява з додатками прошита та пронумерована на 58 аркушах, засвідчена підписом адвоката ТОВ "ФК "Профіт Капітал" Ушакевич М. П. та скріплена печаткою (а.с. 58 на звороті). При цьому, долучені до позовної заяви договори факторингу містять усі сторінки, що дозволяють зрозуміти суть цих правочинів.
Відповідно до ч. 2 та ч. 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Таким чином, надані представником позивача документи оформлені відповідно до вимог закону, а тому наведені доводи апелянта щодо їх неналежного оформлення не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. У той же час, представником відповідача клопотання про витребування у позивача оригіналів письмових доказів ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заявлялось.
Що стосується незгоди представника відповідача із розміром присуджених судом витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню із відповідача, то колегія суддів зауважує наступне.
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Так, при подачі позовної заяви ТОВ «ФК «Профіт Капітал» просило стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. У суді першої інстанції правничу домомогу позивачу надавало Адвокатське об`єднання «Правовий КУРС» в особі адвоката Ушакевич М. П.
На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу було подано до суду наступні докази, а саме: копію договору про надання правничої допомоги № 02-24 від 01.07.2024 ; копію додаткової угоди № 1/1 від 01.07.2024; копію акту № 1 прийому-передачі реєстру боржників від 10.04.2025, де під номером 20 зазначений ОСОБА_1 ; копію акту № 1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 14.05.2025, відповідно до якого адвокат надав устну консультацію, здійснив правовий аналіз (вивчення) матеріалів справи та підготував проєкт позовної заяви. Вартість зазначених послуг становить 7 000 грн; копію платіжної інструкції від 05.06.2025 № 1395 щодо оплати за надану правничу допомогу на суму 147 000 грн; копію довіреності від 22.01.2025 на представника ТОВ «ФК «Профіт Капітал»; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ № 6416 від 23.05.2019.
Оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження отриманої правничої допомоги адвоката та проаналізувавши їх обсяг, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість задоволення вимог про відшкодування витрат на професійну правничу в розмірі 7000 грн. 
Такий розмір відшкодування, на думку колегії суддів, відповідає принципам реальності наданих адвокатських послуг у даній категорії справ, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони. 
Водночас, непогоджуючись в апеляційній скарзі із розміром витрат на правничу допомогу, представник відповідача обмежується самим посиланням на це, ігноруючи законодавчу вимогу про те, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається виключно на сторону, яка заявляє таке клопотання.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу спору, у достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно застосував норми процесуального права та встановив всі обставини, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, у зв`язку із чим підстави для його скасування, з посилань, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Пригузом Сергієм Дмитровичем, залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 02 березня 2026 року – без змін.
Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий       О. В. Ковальчук

Судді:        О. Ю. Береговий 

О. С. Панасюк