ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2026 м. Дніпро Справа № 908/3819/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Висоцького А.М., Віннікова С.В., 
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача (апелянта): Почтова С.С.;
від позивача (апелянта): Амбразевич О.С.;
відповідач: Тихонов О.М.;
від відповідача: Волошина К.Ю.; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛИС ЛОГІСТІКС" на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 (суддя Дроздова С.С.)
у справі № 908/3819/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛИС ЛОГІСТІКС", м. Павлоград, Дніпропетровська область,
до Фізичної особи-підприємця Тихонова Олексія Михайловича, м. Запоріжжя,
про стягнення 2 118 114,08 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до фізичної особи - підприємця Тихонова Олексія Михайловича про стягнення 2 118 114,08 грн заборгованості за договором безвідсоткової позики б/н від 15.08.2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 15.08.2024 між ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» як позикодавцем та ФО-П Тихоновим О.М. як позичальником укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язався передати позичальнику грошові кошти в межах загальної суми 3 000 000 грн, а позичальник - повернути одержані кошти у визначені договором строки.
На виконання умов договору позивач у період із серпня 2024 року до жовтня 2025 року перерахував на банківський рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 2 978 100 грн. У платіжних інструкціях як призначення відповідних платежів зазначено надання позики за договором б/н від 15.08.2024.
Відповідач частково виконав зобов`язання з повернення отриманих коштів, перерахувавши позивачу 859 985,92 грн. Зворотні платежі здійснювалися із зазначенням у їх призначенні повернення позики за договором б/н від 15.08.2024.
Посилаючись на те, що решта отриманих у позику коштів у розмірі 2 118 114,08 грн відповідачем у встановлений строк не повернута, позивач просив суд стягнути з ФО-П Тихонова О.М. на користь ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» 2 118 114,08 грн основного боргу, а також покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 у справі № 908/3819/25 у задоволенні позову ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» до ФО-П Тихонова О.М. про стягнення 2 118 114,08 грн заборгованості відмовлено повністю. Витрати позивача зі сплати судового збору покладено на позивача.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив із недоведеності факту укладення між сторонами договору безвідсоткової позики б/н від 15.08.2024.
Суд першої інстанції зазначив, що позивач надав до матеріалів справи лише копію зазначеного договору, тоді як його оригінал для огляду суду не подав. Водночас відповідач заперечив факт підписання договору та поставив під сумнів відповідність наданої копії оригіналу. Посилання позивача на знищення оригіналу договору внаслідок ракетного удару 06.09.2024 суд визнав належним чином не підтвердженим, оскільки подані докази не засвідчують факту втрати або знищення саме спірного договору.
Керуючись частиною шостою статті 91 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд не взяв до уваги копію договору безвідсоткової позики б/н від 15.08.2024.
Крім того, суд урахував висновок експерта № 551/04-2026 від 01.05.2026, відповідно до якого підпис від імені Тихонова О.М. у наданій на дослідження технічній копії договору виконаний не відповідачем, а іншою особою.
Надані позивачем банківські виписки та платіжні інструкції суд визнав такими, що підтверджують лише факт руху грошових коштів між сторонами. На переконання місцевого господарського суду, самі по собі ці документи, за відсутності оригіналу договору, не доводять погодження сторонами умов позики, виникнення у відповідача обов`язку повернути отримані кошти саме на підставі договору б/н від 15.08.2024 та наявності заявленої до стягнення заборгованості.
У зв`язку із цим суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення договору позики, виникнення між сторонами відповідного зобов`язання і порушення відповідачем обов`язку з повернення позики.
Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 заяву відповідача про розподіл судових витрат задоволено частково: стягнуто з ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» на користь ФО-П Тихонова О.М. 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу; у решті заявлених вимог щодо судових витрат відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 у справі № 908/3819/25, ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить: скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції; ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю; стягнути з ФО-П Тихонова О.М. на користь ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» 2 118 114,08 грн заборгованості за договором безвідсоткової позики б/н від 15.08.2024. 
Також позивач просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 та відмовити у задоволенні заяви ФО-П Тихонова О.М. про стягнення з ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» зазначає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а викладені в ньому висновки не відповідають установленим обставинам справи та наявним доказам.
Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність укладення між сторонами договору безвідсоткової позики б/н від 15.08.2024. На думку скаржника, суд безпідставно зосередився виключно на відсутності оригіналу договору та фактично залишив поза увагою всі інші докази, які підтверджують виникнення і виконання сторонами позикового зобов`язання.
Скаржник наголошує, що договір позики відповідно до статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України є реальним і вважається укладеним із моменту передання позичальникові грошових коштів. При цьому факт укладення договору позики та його умови можуть підтверджуватися не лише примірником єдиного письмового документа, підписаного сторонами, а й розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми.
На підтвердження фактичного виконання договору позивач надав платіжні інструкції та банківські виписки, відповідно до яких на рахунок ФО-П Тихонова О.М. 42 платежами перераховано загалом 2 978 100 грн. У призначенні кожного з цих платежів зазначено: «Займ згідно договору безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024 без ПДВ» або «Займ по договору б/н від 15.08.2024 без ПДВ».
Водночас відповідач здійснив дев`ять зворотних платежів на рахунок позивача на загальну суму 859 985,92 грн. У платіжних інструкціях, сформованих від імені ФО-П Тихонова О.М., призначення платежів визначено як «Повернення займу згідно договору безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024 без ПДВ» та «Повернення займу по договору б/н від 15.08.2024 без ПДВ».
Апелянт звертає увагу, що призначення зворотних платежів зазначалося не позивачем, а платником - ФО-П Тихоновим О.М. Отже, ці документи підтверджують не лише рух коштів між рахунками сторін, а й визнання відповідачем правової природи отриманих коштів як позики, існування договору б/н від 15.08.2024 та свого обов`язку з повернення отриманих сум.
На переконання скаржника, послідовне одержання відповідачем коштів із посиланням на один і той самий договір та їх часткове повернення з ідентичним призначенням платежу є конклюдентними діями, які засвідчують волевиявлення відповідача на виникнення і виконання позикового зобов`язання. Тому договір, який сторони фактично виконували протягом тривалого часу, не може вважатися неукладеним лише через заперечення відповідачем належності йому підпису на наданій копії договору.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не пояснив, на якій іншій правовій підставі відповідач отримував від позивача значні суми коштів і чому згодом повертав їх саме як позику за договором б/н від 15.08.2024. Саме по собі твердження суду про те, що платіжні документи підтверджують лише рух коштів, на думку апелянта, не є належною оцінкою змісту цих документів та не враховує взаємопов`язаності всіх здійснених сторонами операцій.
Із загальної суми перерахованих відповідачу коштів, 2 978 100 грн, останнім повернуто 859 985,92 грн, унаслідок чого непогашений залишок становить 2 118 114,08 грн. Правильність цього розрахунку, як стверджує позивач, відповідач належними доказами не спростував.
Щодо відсутності оригіналу договору апелянт зазначає, що його неподання було зумовлене об`єктивними обставинами. Оригінал договору та інша документація позивача зберігалися у приміщенні за адресою: м. Павлоград, вул. Терьошкіна, буд. 9, яке було пошкоджене внаслідок ракетного удару 06.09.2024.
На підтвердження цих обставин позивач надав документи щодо користування відповідним приміщенням, акт про пошкодження майна від 23.09.2024, талон-повідомлення єдиного обліку № 23929, витяг із Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 22024040000001085 від 06.09.2024, лист ТОВ «Фабрика дверей «Будмайстер» та лист Головного управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 30.03.2026 № 55/8-1085/18.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції надав цим доказам надмірно формальну оцінку. Відсутність у зазначених документах окремої згадки саме про договір позики б/н від 15.08.2024 не спростовує факту пошкодження приміщення та втрати документації. Крім того, неможливість подання оригіналу договору не усуває доказового значення банківських документів, які існують незалежно від його паперового примірника.
На думку скаржника, місцевий господарський суд неправильно застосував частину шосту статті 91 Господарського процесуального кодексу України. Наведена норма за певних умов допускає неврахування конкретної копії письмового доказу, оригінал якого не поданий, однак не надає суду підстав не досліджувати та не оцінювати інші самостійні докази, зокрема оригінали платіжних інструкцій і банківські виписки. Натомість суд фактично поширив наслідки неподання оригіналу договору на весь масив доказів та не встановив дійсний зміст правовідносин сторін.
Окремо апелянт не погоджується з урахуванням судом висновку експерта № 551/04-2026 від 01.05.2026, підготовленого ТОВ «Український незалежний інститут судових експертиз» за заявою представника відповідача.
Скаржник зазначає, що почеркознавче дослідження є видом криміналістичної експертизи, проведення якої відповідно до статті 7 Закону України «Про судову експертизу» належить до виключної компетенції державних спеціалізованих установ. Оскільки дослідження проведене приватною установою, позивач вважає відповідний висновок недопустимим доказом.
Крім того, експертові було надано не оригінал договору, а його технічну копію. На думку апелянта, дослідження зображення підпису на копії не дозволяє повною мірою встановити спосіб його виконання, особливості натиску, послідовність нанесення реквізитів, наявність монтажу або інші технічні характеристики, необхідні для категоричного висновку щодо виконавця підпису.
ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» також указує, що під час дослідження не використовувалися належні вільні та експериментальні зразки підпису відповідача. Частина порівняльних матеріалів була створена вже після виникнення спору та після того, як відповідачеві стало відомо про необхідність проведення почеркознавчого дослідження. У самому висновку двічі неправильно зазначено по батькові особи, підпис якої досліджувався, - «Олексій Миколайович» замість « Олексій Михайлович ».
За твердженням скаржника, суд не надав відповіді на наведені заперечення щодо належності, допустимості та достовірності висновку експерта, не перевірив дотримання методики проведення дослідження та фактично надав цьому висновку наперед установлену доказову силу, що суперечить статтям 86 і 104 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому апелянт наголошує, що навіть висновок про виконання підпису в копії договору іншою особою не спростовує подальших дій самого відповідача з одержання коштів і часткового повернення позики. Волевиявлення на укладення та виконання правочину може виявлятися не лише шляхом підписання єдиного документа, а й через поведінку сторони, яка засвідчує прийняття та виконання умов договору.
Скаржник вважає недоведеними твердження відповідача про те, що його підприємницький рахунок і реквізити ФО-П нібито перебували у користуванні третіх осіб. У матеріалах справи відсутні відомості банку про осіб, які ініціювали конкретні платіжні операції, дані про IP-адреси, пристрої або засоби автентифікації, заяви відповідача до банку про втрату доступу до рахунку, вимоги про блокування операцій, зміну паролів чи відкликання кваліфікованого електронного підпису.
На думку ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС», надані відповідачем трудові документи, листування в групі «CEO LIS Group», показання свідка та інші матеріали можуть свідчити лише про певні відносини між особами, пов`язаними з відповідною групою підприємств, однак не підтверджують, що саме 42 операції з одержання коштів і дев`ять операцій з їх повернення були проведені сторонніми особами без волі та відома відповідача.
Апелянт звертає увагу й на послідовність процесуальної поведінки відповідача. У первісному відзиві на позовну заяву відповідач заперечував факт підписання договору, однак не повідомляв про передачу третім особам контролю над рахунком ФО-П. Відповідна версія була викладена лише в подальших заявах після акцентування позивачем уваги на зворотних платежах відповідача.
Також скаржник зазначає, що звернення відповідача до правоохоронних органів відбулося 25.12.2025, тобто після здійснення всіх операцій із часткового повернення позики, остання з яких проведена 24.11.2025, та після виникнення судового спору. До цього часу відповідач не заявляв про несанкціоноване користування його рахунком та не оспорював проведені від його імені банківські операції.
Виписка з медичної карти про звернення Тихонова О.М. 15.08.2024 за медичною допомогою у місті Дніпрі, як стверджує апелянт, не підтверджує неможливості укладення ним договору та не спростовує наступного отримання і часткового повернення коштів. Так само відомості щодо розміру доходу позивача не можуть спростовувати фактично здійснені та підтверджені банківськими документами перекази.
ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» зазначає, що місцевий господарський суд усупереч статті 86 Господарського процесуального кодексу України не оцінив докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, а надав перевагу запереченням відповідача без установлення конкретного походження спірних банківських операцій. За стандартом вірогідності доказів сукупність платіжних інструкцій, банківських виписок, копії договору та поведінки сторін переконливіше підтверджує існування позикового зобов`язання, ніж версія відповідача про проведення всіх операцій невстановленими третіми особами.
Крім того, скаржник указує, що суд першої інстанції навів застарілу редакцію статті 79 Господарського процесуального кодексу України щодо достатності доказів, тоді як на час розгляду справи ця стаття регулює їх вірогідність. Водночас суд фактично не здійснив порівняння доказів, наданих обома сторонами, та не встановив, яка із запропонованих ними версій є більш вірогідною.
Апелянт також не погоджується з посиланням місцевого господарського суду на судову практику щодо позовів про визнання права, пред`явлення вимог до неналежного відповідача та обрання неефективного способу захисту. Позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості з особи, на рахунок якої були перераховані кошти та від імені якої здійснювалося їх часткове повернення, тому обраний спосіб захисту відповідає змісту порушеного права.
Висновок суду про необхідність захисту права позивача «в інший, визначений законом спосіб» скаржник вважає невмотивованим, оскільки суд не зазначив, який саме інший спосіб є належним та чому стягнення неповернутої суми позики не забезпечує ефективного відновлення порушеного майнового права.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 апелянт зазначає, що воно є похідним від результату вирішення спору по суті. У разі скасування рішення від 12.06.2026 та задоволення позову відповідач перестає бути стороною, на користь якої ухвалено рішення, а тому відсутні правові підстави для покладення на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу.
Крім того, скаржник звертає увагу, що заяву про розподіл судових витрат сформовано відповідачем 19.06.2026, тоді як рішення ухвалено 12.06.2026. На думку апелянта, така заява і докази понесених витрат подані після закінчення п`ятиденного строку, встановленого частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а наведені відповідачем причини пропуску цього строку не були поважними.
Заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу апелянт вважає неспівмірним зі складністю справи, обсягом фактично виконаних адвокатом робіт та витраченим часом. Частина зазначених у детальному описі послуг дублює одна одну, а організаційний супровід самостійно ініційованого відповідачем почеркознавчого дослідження не може покладатися на позивача. Таким чином, на переконання скаржника, додаткове рішення в оскарженій частині стягнення 30 000 грн також підлягає скасуванню.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

ФО-П Тихонов О.М. у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти наведених апелянтом доводів, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 та додаткове рішення від 06.07.2026 без змін.
Відповідач вважає, що суд першої інстанції правильно встановив недоведеність укладення між сторонами договору безвідсоткової позики б/н від 15.08.2024, належним чином дослідив надані докази та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Тихонов О.М. наполягає на тому, що договору позики з ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» не укладав, його умов не погоджував, заявок на одержання позики не подавав, а підпис у наданій позивачем копії договору йому не належить.
На переконання відповідача, у разі заперечення особою факту підписання письмового договору суд повинен установити наявність її дійсного волевиявлення на виникнення відповідного зобов`язання. Сам факт перерахування коштів на підприємницький рахунок не підтверджує досягнення сторонами згоди щодо їх одержання саме як позики, строків і порядку повернення.
Відповідач зазначає, що внаслідок відсутності його підпису договір б/н від 15.08.2024 не може вважатися укладеним. Відповідно, цей документ не є належною підставою для виникнення у нього обов`язку повернути позивачу заявлені кошти.
Тихонов О.М. звертає увагу, що позивач не подав до суду оригінал договору. Натомість до позовної заяви долучено лише його скановану копію, відповідність якої можливому оригіналу відповідач поставив під сумнів.
При цьому в позовній заяві позивач спочатку зазначив про наявність у нього оригіналів письмових доказів, однак під час розгляду справи повідомив, що оригінал договору був знищений унаслідок ракетного удару 06.09.2024. На думку відповідача, така зміна пояснень викликає обґрунтовані сумніви щодо існування оригіналу договору.
Посилання позивача на знищення документації відповідач вважає непідтвердженими. В акті про знищення та пошкодження майна за адресою: м. Павлоград, вул. Терьошкіна, буд. 9 від 23.09.2024 зазначено про пошкодження покрівлі, вікон, дверей, меблів та іншого майна, однак відомості про знищення документів, зокрема договору позики від 15.08.2024, відсутні.
Талон-повідомлення єдиного обліку № 23929, витяг із Єдиного реєстру досудових розслідувань та лист Головного управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області стосуються пошкодження майна ТОВ «Фабрика дверей «Будмайстер» та інших осіб, однак не містять відомостей про втрату документації ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС».
Відповідач також звертає увагу на хронологічну невідповідність у листі ТОВ «Фабрика дверей «Будмайстер», в якому зазначено про звернення із заявою 10.02.2024 щодо пошкодження майна внаслідок події, яка сталася лише 06.09.2024.
На думку відповідача, належними доказами втрати документації могли бути внутрішній акт позивача, результати інвентаризації, перелік знищених документів, повідомлення контролюючого органу, докази вжиття заходів щодо відновлення документації та підтвердження перебування саме спірного договору у пошкодженому приміщенні. Таких доказів позивач не надав.
За наведених обставин відповідач вважає правильним застосування судом першої інстанції частини шостої статті 91 Господарського процесуального кодексу України та неврахування копії договору, відповідність якої оригіналу поставлена під сумнів, тоді як оригінал суду не поданий.
На підтвердження неналежності йому підпису Тихонов О.М. посилається на висновок експерта № 551/04-2026 від 01.05.2026, відповідно до якого підпис від його імені у розділі 7 «Адреса і реквізити сторін» технічної копії договору виконаний іншою особою з наслідуванням підпису Тихонова О.М .
Відповідач заперечує доводи апелянта щодо недопустимості цього висновку та зазначає, що експертне дослідження проведено атестованим експертом, який має відповідну кваліфікацію, а сам висновок складено з дотриманням вимог до висновку експерта, підготовленого на замовлення учасника справи.
За твердженням відповідача, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, у документі наведено опис наданих матеріалів, застосованих методів і результатів дослідження. Технічна копія договору була використана через неподання позивачем його оригіналу, тому ця обставина не може покладатися на відповідача та нівелювати результати дослідження.
На думку Тихонова О.М. , допущене у тексті висновку неправильне зазначення його по батькові має характер технічної описки, оскільки з інших реквізитів, змісту поставленого питання та об`єкта дослідження можливо однозначно встановити особу, підпис якої досліджувався.
Відповідач не погоджується з доводами апелянта про те, що платіжні інструкції самостійно підтверджують укладення договору позики. Призначення платежу у платіжних документах на перерахування коштів формувалося позивачем в односторонньому порядку та не підтверджує погодження відповідачем відповідного призначення.
На переконання Тихонова О.М. , платіжна інструкція підтверджує лише проведення конкретної банківської операції, але не замінює письмового договору та не підтверджує наявності волевиявлення сторін щодо всіх умов позикового зобов`язання.
Щодо зворотних платежів відповідач зазначає, що не ініціював їх особисто, а доступ до підприємницького рахунку та засобів керування ним мали особи, пов`язані з групою підприємств, до якої належить позивач. Тому зазначення у відповідних документах призначення «повернення займу» саме по собі не підтверджує визнання ним договору або заборгованості.
Відповідач пояснює, що з 24.07.2024 до вересня 2025 року обіймав посаду директора ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД», власником якого є ОСОБА_3 . Позивач та зазначене товариство, за твердженням відповідача, входили до однієї групи пов`язаних підприємств і фактично контролювалися одними особами.
ФО-П Тихонова О.М. було зареєстровано 30.07.2024 для використання в господарській діяльності відповідної групи підприємств. Доступ до підприємницького рахунку, банківських застосунків та іншої інформації, необхідної для проведення операцій, відповідач передав працівникам цієї групи.
На підтвердження практики використання підприємницьких рахунків працівників відповідач посилається на листування у групі «CEO LIS Group». Зокрема, у відповідь на питання щодо винагороди за користування ФО-П було повідомлено про виплату 2 000 грн на місяць та збереження виплат у разі звільнення особи, якщо її ФО-П залишається в користуванні групи.
Відповідач також посилається на пояснення свідка та банківські документи щодо здійснення операцій між підприємцями і працівниками пов`язаних товариств. За його твердженням, у таких платежах також зазначалося повернення позики, хоча фактичних договорів позики між відповідними особами не укладалося. Це, на думку відповідача, підтверджує формальний характер призначення платежів та проведення операцій за єдиною схемою всередині групи.
Тихонов О.М. стверджує, що не одержував перераховані позивачем кошти у своє вільне та самостійне розпорядження, не використовував їх для власної підприємницької діяльності та не отримав від відповідних операцій особистої майнової вигоди.
Виписка з медичної карти, за доводами відповідача, додатково підтверджує його позицію, оскільки 15.08.2024 він звертався за медичною допомогою у місті Дніпрі, тоді як у наданій позивачем копії зазначено, що договір укладений у місті Павлограді.
Відповідач також посилається на фінансову звітність ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС», показники якої, на його думку, не відповідають заявленому обсягу фінансування. Позивач не пояснив економічної мети надання нещодавно зареєстрованому підприємцю безвідсоткової позики майже на 3 000 000 грн, джерел походження цих коштів і причин здійснення численних платежів протягом тривалого часу без своєчасного повернення попередніх сум.
Тихонов О.М. пов`язує пред`явлення позову з конфліктом, який виник під час його роботи директором ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД». За його словами, у вересні 2025 року ОСОБА_3 повідомив про виявлення нестачі дизельного палива в обсязі 26 тонн вартістю 1 367 000 грн та вимагав від відповідача відшкодувати цю суму власним коштом. Після відмови відповідача було звільнено, а згодом розпочато дії зі стягнення з нього неіснуючої заборгованості.
Факт звернення до правоохоронних органів після проведення спірних платежів відповідач пояснює тим, що про використання його підприємницького рахунку та пред`явлення до нього вимог він дізнався лише після припинення трудових відносин і відкриття судового провадження.
На думку відповідача, надані ним докази необхідно оцінювати у сукупності: неналежність йому підпису на договорі, відсутність його оригіналу, використання підприємницьких рахунків працівників групою пов`язаних підприємств, перебування відповідача в іншому місті у день, зазначений як дата укладення договору, обставини трудового конфлікту та звернення до правоохоронних органів.
Тихонов О.М. вважає, що апелянт фактично просить здійснити переоцінку доказів, однак не спростовує основного висновку місцевого господарського суду про відсутність належного підтвердження його волевиявлення на укладення договору позики.
Стосовно додаткового рішення від 06.07.2026 відповідач зазначає, що до ухвалення рішення по суті заявив про намір вимагати відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а їх фактичний розмір підтвердив договором про надання правничої допомоги, додатковою угодою, актом приймання-передачі послуг, актом звірки та фіскальними чеками.
Клопотання про розподіл судових витрат було подано разом із заявою про поновлення процесуального строку, яку суд першої інстанції задовольнив ухвалою від 25.06.2026. Відповідач вважає, що суд мав процесуальні підстави поновити цей строк відповідно до статті 119 Господарського процесуального кодексу України.
Присуджені 30 000 грн становлять менше половини фактично сплачених відповідачем 72 000 грн витрат на правничу допомогу. На переконання відповідача, ця сума є розумною і співмірною з ціною позову, тривалістю розгляду, кількістю підготовлених процесуальних документів та судових засідань, у яких брав участь його представник.
У відзиві відповідач також зазначив попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного розгляду в сумі 30 000 грн та повідомив про намір подати докази їх остаточного розміру в порядку і строки, встановлені Господарським процесуальним кодексом України.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2026 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В. та Висоцького А.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 та додаткове рішення від 06.07.2026 у справі № 908/3819/25, витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи № 908/3819/25 та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судовому засіданні на 19.08.2026.
На виконання вимог ухвали 28.07.2026 на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 908/3819/25.
29.07.2026 ФО-П Тихонов О.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін. До відзиву додано докази направлення його копії позивачу.
У відзиві відповідач також навів попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 30 000 грн та повідомив про намір подати докази остаточного розміру таких витрат у порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.
За результатами апеляційного перегляду у судовому засіданні 19.08.2026 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у справі.

Встановлені судом обставини справи.

Як убачається з матеріалів справи, фізична особа - підприємець Тихонов Олексій Михайлович зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності 30.07.2024. Серед зареєстрованих видів його економічної діяльності зазначено діяльність у сфері вантажних перевезень та надання транспортних послуг.
У матеріалах справи міститься засвідчена копія документа, названого договором безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024, складеного у місті Павлограді, у якому як позикодавця зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС», а як позичальника - фізичну особу - підприємця Тихонова Олексія Михайловича.
Відповідно до пункту 1.1 зазначеного документа позикодавець протягом строку його дії зобов`язується передавати у власність позичальнику грошові кошти на підставі усних, письмових або надісланих електронною поштою заявок останнього, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку саму суму грошових коштів у визначені договором строки та порядку.
Окремих усних, письмових або надісланих електронною поштою заявок відповідача на отримання кожної частини коштів, про які йдеться у пункті 1.1 документа, матеріали справи не містять.
Пунктом 1.2 передбачено, що проценти за користування грошовими коштами не нараховуються та не сплачуються.
Згідно з пунктом 2.1 загальний розмір грошових коштів, які можуть бути надані позичальнику протягом строку дії договору, становить 3 000 000 грн.
За змістом пункту 3.1 кожна отримана позичальником частина займу підлягає поверненню протягом 30 календарних днів із дня її отримання шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок позикодавця.
Пунктом 3.2 визначено кінцевий строк повернення всієї суми отриманих коштів - не пізніше 15.11.2025.
Відповідно до пункту 4.1 документ набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 15.11.2025.
У графах документа, відведених для підписів сторін, містяться зображення підписів від імені позикодавця та позичальника. Оригінал цього документа до матеріалів справи не поданий.
На підтвердження фактичного перерахування коштів позивач подав платіжні інструкції та виписки з банківського рахунку, відповідно до яких у період із 23.08.2024 до 05.09.2025 ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» перерахувало на підприємницький банківський рахунок ФО-П Тихонова О.М. кошти за такими операціями: № 37 від 23.08.2024 на суму 42 000 грн; № 43 від 30.08.2024 на суму 280 000 грн; № 52 від 05.09.2024 на суму 122 000 грн; № 59 від 13.09.2024 на суму 60 000 грн; № 77 від 19.09.2024 на суму 70 000 грн; № 86 від 27.09.2024 на суму 15 000 грн; № 102 від 04.10.2024 на суму 156 000 грн; № 103 від 04.10.2024 на суму 1 000 грн; № 104 від 07.10.2024 на суму 55 000 грн; № 105 від 09.10.2024 на суму 8 000 грн; № 108 від 14.10.2024 на суму 3 100 грн; № 118 від 21.10.2024 на суму 65 000 грн; № 123 від 21.10.2024 на суму 100 000 грн; № 130 від 24.10.2024 на суму 50 000 грн; № 138 від 01.11.2024 на суму 2 000 грн; № 157 від 06.11.2024 на суму 210 000 грн; № 159 від 07.11.2024 на суму 85 000 грн; № 164 від 11.11.2024 на суму 9 000 грн; № 168 від 13.11.2024 на суму 20 000 грн; № 170 від 15.11.2024 на суму 1 000 грн; № 176 від 19.11.2024 на суму 100 000 грн; № 192 від 27.11.2024 на суму 50 000 грн; № 199 від 03.12.2024 на суму 40 000 грн; № 209 від 06.12.2024 на суму 300 000 грн; № 213 від 09.12.2024 на суму 15 000 грн; № 215 від 11.12.2024 на суму 10 000 грн; № 217 від 12.12.2024 на суму 2 000 грн; № 222 від 19.12.2024 на суму 50 000 грн; № 232 від 20.12.2024 на суму 75 000 грн; № 233 від 23.12.2024 на суму 100 000 грн; № 238 від 25.12.2024 на суму 50 000 грн; № 239 від 25.12.2024 на суму 45 000 грн; № 252 від 07.01.2025 на суму 320 000 грн; № 253 від 08.01.2025 на суму 11 000 грн; № 256 від 16.01.2025 на суму 10 000 грн; № 262 від 17.01.2025 на суму 2 000 грн; № 272 від 30.01.2025 на суму 100 000 грн; № 291 від 07.02.2025 на суму 277 000 грн; № 294 від 11.02.2025 на суму 20 000 грн; № 304 від 17.02.2025 на суму 12 000 грн; № 318 від 20.02.2025 на суму 3 000 грн; № 446 від 05.09.2025 на суму 32 000 грн. Загальна сума здійснених позивачем перерахувань становить 2 978 100 грн.
У призначенні кожного із зазначених платежів вказано: «Займ згідно договору безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024 без ПДВ» або «Займ по договору б/н від 15.08.2024 без ПДВ».
Проведення цих платежів банківською установою та зарахування коштів на підприємницький рахунок відповідача підтверджується наявними у справі виписками з банківських рахунків. Факт надходження коштів на рахунок, відкритий на ім`я ФО-П Тихонова О.М., відповідач не заперечує, однак посилається на те, що рахунком та підприємницькою діяльністю від його імені фактично розпоряджалися треті особи.
Матеріалами справи також підтверджується здійснення у період із 21.02.2025 до 24.11.2025 з підприємницького рахунку ФО-П Тихонова О.М. на рахунок ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» дев`яти платежів: платіжна інструкція №118 від 21.02.2025 на суму 1 697,38 грн; платіжна інструкція № 25 від 10.06.2025 на суму 55 000 грн; платіжна інструкція № 32 від 01.07.2025 на суму 120 000 грн; платіжна інструкція № 1 від 29.09.2025 на суму 100 000 грн; платіжна інструкція № 2 від 29.09.2025 на суму 300 000 грн; платіжна інструкція № 53 від 30.09.2025 на суму 14 000 грн; платіжна інструкція № 3 від 30.09.2025 на суму 9 000 грн; платіжна інструкція № 4 від 03.10.2025 на суму 250 000 грн; платіжна інструкція № 2 від 24.11.2025 на суму 10 288, 54 грн. 
Загальна сума перерахованих із рахунку відповідача на рахунок позивача коштів становить 859 985, 92 грн.
У призначенні цих платежів зазначено: «Повернення займу згідно договору безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024 без ПДВ» або «Повернення займу по договору б/н від 15.08.2024 без ПДВ».
Різниця між сумою, перерахованою позивачем відповідачу, та сумою коштів, перерахованих у зворотному напрямку, становить: 2 978 100 грн - 859 985, 92 грн = 2 118 114, 08 грн.
Доказів подальшого перерахування відповідачем позивачу коштів у рахунок погашення зазначеної різниці матеріали справи не містять.
На обґрунтування неможливості подання оригіналу документа, названого договором безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024, позивач зазначив, що оригінал зберігався у приміщенні за адресою: Дніпропетровська область, місто Павлоград, вулиця Терешкіна, будинок 9, та був знищений або втрачений унаслідок пошкодження приміщення вибуховою хвилею 06.09.2024.
На підтвердження користування відповідним приміщенням позивач подав договір позички № 01/06/24 від 01.06.2024, укладений між ТОВ «Фабрика дверей "Будмайстер"» та ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС». За умовами цього договору позивачу було передано у безоплатне користування частину нежитлового приміщення площею 13,8 кв. м, розташованого на другому поверсі адміністративної будівлі за адресою: місто Павлоград, вулиця Терешкіна, будинок 9.
У матеріалах справи наявний акт від 23.09.2024, складений представниками ТОВ «Фабрика дверей "Будмайстер"», у якому зафіксовано пошкодження будівлі, зокрема покрівлі, вікон, дверей, меблів та іншого майна. Переліку документів, що перебували у приміщенні та були втрачені або знищені, цей акт не містить.
Також позивач подав: талон-повідомлення єдиного обліку № 23929 від 10.09.2024 щодо реєстрації повідомлення про пошкодження 06.09.2024 майна підприємств за адресою: місто Павлоград, вулиця Терешкіна, будинок 9; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 22024040000001085 від 06.09.2024; лист Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 30.03.2026 № 55/8-1085/18; лист ТОВ «Фабрика дверей "Будмайстер"» від 23.03.2026 № 23/1. 
Зазначені документи підтверджують факт вибуху та пошкодження майна, водночас не містять індивідуалізованого переліку документів ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» і безпосередньої вказівки на знищення оригіналу договору безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024.
У листі ТОВ «Фабрика дверей "Будмайстер"» від 23.03.2026 №23/1 міститься посилання на складання акта щодо пошкодження майна 10.02.2024, тоді як доданий позивачем акт датований 23.09.2024, а подія, у зв`язку з якою його складено, відбулася 06.09.2024.
Під час звернення з позовом позивач указав про наявність у нього оригіналів письмових доказів. Надалі позивач пояснив, що позовна заява готувалася на підставі збережених електронних копій документів, а зазначення про наявність оригіналу договору було помилковим.
Внутрішнього акта ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» про втрату документів, їх інвентаризаційного опису, переліку знищених документів, повідомлення контролюючих органів про втрату первинних документів або інших документів, у яких окремо зазначався б договір безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024, до матеріалів справи не подано.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що договору від 15.08.2024 він не підписував.
16.01.2026 відповідач звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи та витребування оригіналу спірного документа. У судовому засіданні 04.05.2026 представник відповідача повідомила, що не підтримує це клопотання у зв`язку з поданням висновку експерта, отриманого на замовлення відповідача, після чого відповідне клопотання було повернуто без розгляду. Судова почеркознавча експертиза у справі не призначалася.
До матеріалів справи відповідач подав висновок експерта № 551/04-2026 від 01.05.2026, складений за результатами дослідження, проведеного на його замовлення приватною експертною установою.
Об`єктом експертного дослідження була технічна копія документа, названого договором безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024, а не його оригінал. Для порівняння експерту надавалися технічна копія паспорта відповідача та документи, що містили умовно-вільні зразки його підпису, датовані переважно груднем 2025 року - березнем 2026 року. Експериментальні зразки підпису відповідача для дослідження не відбиралися.
За результатами дослідження експерт дійшов висновку, що зображення підпису в розділі 7 документа у графі «Позичальник» виконано не Тихоновим О.М., а іншою особою з наслідуванням його підпису.
Водночас у тексті висновку особу, підпис якої досліджував експерт, неодноразово зазначено як «Тихонов Олексій Миколайович», тоді як відповідачем у цій справі є Тихонов Олексій Михайлович. Питання про спосіб нанесення зображення підпису на документ, наявність або відсутність ознак технічного монтажу чи перенесення зображення перед експертом не ставилися та у висновку не вирішувалися.
З матеріалів справи також убачається, що в період із 24.07.2024 до 26.09.2025 відповідач перебував у трудових відносинах із ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД» та виконував обов`язки директора цього товариства. Відповідач пов`язує реєстрацію його підприємницької діяльності з роботою у зазначеному товаристві та стверджує, що фактичний доступ до його підприємницького рахунку, бухгалтерського обліку й електронного кабінету мали інші особи, пов`язані з групою компаній LIS Group.
На підтвердження цих обставин відповідач подав скриншоти листування у групі «CEO LIS Group», зокрема повідомлення користувача «Софія Ланц» такого змісту: «+ 2000 грн на місяць. Якщо людина звільняється і залишає свій ФО-П нам в користування - виплати зберігаються».
Разом із тим матеріали справи не містять отриманих від банківської установи відомостей про IP-адреси, пристрої, електронні ключі, телефонні номери або інші засоби автентифікації, за допомогою яких були ініційовані дев`ять платежів із рахунку ФО-П Тихонова О.М. на рахунок позивача. Не подано також доказів звернення відповідача до банку з повідомленням про несанкціонований доступ до рахунку, блокування такого доступу, зміни засобів автентифікації або скасування кваліфікованих електронних підписів у період здійснення спірних операцій.
У первісному відзиві від 19.01.2026 відповідач заперечив підписання договору та виникнення зобов`язання, однак не зазначав про передачу підприємницького рахунку третім особам або здійснення ними банківських операцій без його відома. Відповідні пояснення були наведені відповідачем у поданій 10.02.2026 заяві та надалі доповнювалися іншими доказами.
25.12.2025 відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявою, в якій повідомив про конфлікт із пов`язаними з колишнім роботодавцем особами, погрози та створення, на його думку, штучної заборгованості. Зазначена заява подана після здійснення останнього платежу з призначенням «повернення займу» від 24.11.2025.
Відповідач також стверджував, що у вересні 2025 року між ним та Слюньковим Артемом Ігоровичем виник конфлікт у зв`язку з вимогою відшкодувати вартість нібито виявленої нестачі 26 тонн дизельного пального на суму 1 367 000 грн, після чого його було звільнено. Документів, якими було б установлено факт такої нестачі або покладено на відповідача обов`язок її відшкодування, матеріали справи не містять.
На підтвердження того, що 15.08.2024 відповідач не перебував у місті Павлограді, ним подано виписку з медичної документації за формою №027/о, відповідно до якої цього дня він звертався за медичною допомогою у місті Дніпрі. Відомостей щодо часу звернення та місця перебування відповідача протягом усієї доби 15.08.2024 зазначений документ не містить.
До матеріалів справи подано також письмову заяву Коваленка, який повідомив про надходження йому платежів від імені ФО-П Тихонова О.М. із призначенням «повернення займу», хоча договір позики між ними не укладався. Крім того, відповідач подав банківські документи щодо інших операцій, у призначенні яких використовувалося формулювання про повернення позики. Водночас подані документи не містять технічної інформації про осіб, які безпосередньо формували та підтверджували конкретні спірні платежі між позивачем і відповідачем.
Після ухвалення рішення від 12.06.2026 відповідач звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення та просив стягнути з позивача 92 000 грн судових витрат, з яких 72 000 грн - витрати на професійну правничу допомогу та 20 000 грн - витрати на проведення експертного дослідження.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідач подав договір від 24.12.2025, додаткову угоду №1 від 15.06.2026, акт приймання-передачі наданих послуг від 15.06.2026, акт звіряння та фіскальні чеки про сплату 32 000 грн 21.01.2026 і 40 000 грн 10.02.2026.
На підтвердження витрат на експертне дослідження подано договір із приватною експертною установою, рахунок та платіжні документи про сплату 20 000 грн.
Заяву про ухвалення додаткового рішення сформовано відповідачем 19.06.2026 та подано до суду 22.06.2026, тобто після спливу п`ятиденного строку, обчисленого від дати ухвалення рішення 12.06.2026. Одночасно відповідач просив поновити пропущений процесуальний строк. Ухвалою від 25.06.2026 суд першої інстанції поновив відповідачу строк для подання доказів понесених судових витрат та призначив заяву до розгляду.
Додатковим рішенням від 06.07.2026 суд першої інстанції стягнув із ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» на користь ФО-П Тихонова О.М. 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, а в задоволенні заяви в іншій частині відмовив.
Колегія суддів також установила наявність у тексті оскаржуваного рішення технічних розбіжностей із первинними банківськими документами, а саме: замість заявленої до стягнення суми 2 118 114,08 грн в окремій частині рішення зазначено 2 118 144,08 грн; суму платежу за платіжною інструкцією № 157 від 06.11.2024 зазначено як 21 000 грн, тоді як платіжною інструкцією та банківською випискою підтверджено перерахування 210 000 грн; датою платежу за платіжною інструкцією № 118 на суму 1 697,38 грн зазначено 21.01.2025, тоді як відповідно до банківських документів цей платіж здійснено 21.02.2025; номер експертного висновку зазначено як № 551/04-2006, тоді як поданий до справи висновок має номер № 551/04-2026 від 01.05.2026.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів виходить із такого.
За змістом статей 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 76- 78 ГПК України докази повинні бути належними, допустимими та достовірними.
Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо надані на підтвердження такої обставини докази є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має наперед установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та мотивує врахування або відхилення кожного доказу чи групи однотипних доказів.
Стандарт доказування «вірогідності доказів» вимагає не ізольованого дослідження кожного документа та не встановлення обставин із абсолютною достовірністю, а зіставлення двох конкуруючих версій подій і визначення тієї з них, яка з огляду на всю сукупність доказів є більш імовірною.
Такий підхід послідовно застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, пославшись на статтю 79 ГПК України, навів її попередню редакцію, відповідно до якої «достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку» про відповідні обставини. Натомість на час розгляду справи діяла редакція статті 79 ГПК України, яка закріплює саме стандарт вірогідності доказів і вимагає порівняння доказів, поданих на підтвердження певної обставини, із доказами, наданими на її спростування.
Хоча в іншій частині рішення суд першої інстанції процитував правові висновки Верховного Суду щодо переваги більш вагомих доказів, фактичного зіставлення конкуруючих сукупностей доказів не здійснив. Зокрема, суд не пояснив, чому встановлені ним численні послідовні платежі позивача та зустрічні платежі відповідача з ідентичним посиланням на конкретний договір є менш вірогідними доказами існування позикових правовідносин, ніж докази та пояснення, надані відповідачем на їх спростування.
Таким чином, посилання суду першої інстанції на стандарт вірогідності доказів мало переважно декларативний характер і не було реалізоване під час оцінки фактичних обставин справи.
Щодо матеріально-правової природи спірних відносин колегія суддів виходить із того, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
За статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію, зокрема передати майно або сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, а зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.
За статтею 629 ЦК України укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.
Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо для укладення договору відповідно до закону необхідне передання майна або вчинення іншої дії, договір вважається укладеним із моменту передання відповідного майна або вчинення такої дії.
Частина друга статті 642 ЦК України встановлює, що вчинення особою, яка одержала пропозицію укласти договір, дій відповідно до запропонованих умов, зокрема сплата відповідної суми коштів, може засвідчувати прийняття нею пропозиції.
За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму. Договір позики є реальним і вважається укладеним із моменту передання грошей.
Таким чином, для виникнення позикового зобов`язання необхідно встановити два юридично значущі факти: наявність домовленості сторін про передання коштів на умовах повернення; фактичне передання цих коштів позичальникові. 
Частиною першою статті 1047 ЦК України передбачено обов`язкову письмову форму договору позики у разі, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми позики. Водночас частина друга цієї статті передбачає можливість підтвердження укладення договору та його умов розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми коштів.
При цьому письмова форма правочину не обмежується існуванням лише одного паперового документа. За змістом статті 207 ЦК України зміст правочину може бути зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, якими обмінялися сторони або які були передані до інформаційної системи, що ними використовується.
Крім того, відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, якщо інше прямо не встановлено законом. Заперечення факту вчинення правочину або окремих його умов може доводитися письмовими, електронними та іншими передбаченими законом доказами, однак судове рішення не може ґрунтуватися лише на показаннях свідків.
У такий спосіб, письмова форма договору позики має істотне доказове значення, але відсутність у матеріалах справи оригіналу одного документа сама по собі не створює безумовної презумпції відсутності правочину та не припиняє обов`язку суду дослідити інші письмові й електронні докази домовленості сторін, передання коштів і подальшого виконання зобов`язання.
У цій справі судом першої інстанції встановлено, а відповідачем не заперечується сам факт зарахування на його підприємницький рахунок грошових коштів позивача на загальну суму 2 978 100 грн.
Зазначене перерахування здійснено 42 окремими платежами. У призначенні кожного платежу міститься посилання на надання позики відповідно до договору безвідсоткової позики б/н від 15.08.2024.
Водночас матеріалами справи підтверджено дев`ять зустрічних перерахувань із підприємницького рахунку відповідача на рахунок позивача на загальну суму 859 985,92 грн. У призначенні цих платежів зазначено: «Повернення займу згідно договору безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024 без ПДВ» або «Повернення займу по договору б/н від 15.08.2024 без ПДВ».
Таким чином, доказова база позивача не обмежується односторонньо сформованим ним призначенням платежів під час передання коштів. Вона включає зустрічні платіжні документи, сформовані під час повернення частини коштів із рахунку відповідача, в яких: правову природу операції прямо визначено як повернення позики; зазначено вид позики - безвідсоткова; наведено реквізити того самого договору - б/н від 15.08.2024; одержувачем коштів зазначено саме позивача; суми повернення кореспондують із раніше одержаними відповідачем коштами. 
Після вирахування з отриманих відповідачем 2 978 100 грн повернутих ним 859 985,92 грн неповернутий залишок становить 2 118 114,08 грн, що відповідає заявленому позивачем розміру основного боргу.
Зазначені обставини не можуть бути кваліфіковані лише як «рух коштів та ведення господарської діяльності сторін», як це зробив суд першої інстанції.
Рух коштів у цьому випадку не є юридично нейтральним, оскільки: він мав систематичний характер; здійснювався між одними й тими самими особами; включав як передання, так і часткове повернення коштів; усі операції містили послідовне посилання на один і той самий договір; зустрічні платежі прямо названі поверненням безвідсоткової позики. 
Норми Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо того, що первинні документи фіксують господарські операції та рух активів, не позбавляють такі документи доказового значення для встановлення правової природи операції. Навпаки, відповідно до статей 1, 9 цього Закону первинний документ повинен містити відомості про зміст та обсяг господарської операції. Отже, зазначення у платіжному документі конкретного змісту операції - надання або повернення позики за визначеним договором - є відомостями, які підлягають оцінці судом разом з іншими доказами, а не можуть бути проігноровані як технічний реквізит.
Саме по собі визначення платіжної інструкції як розпорядження платника надавачу платіжних послуг також не підтверджує висновку суду першої інстанції про юридичну нейтральність такого документа. Навпаки, платіжна інструкція є зафіксованим розпорядженням щодо здійснення конкретної платіжної операції та містить відомості про платника, отримувача, суму і призначення платежу. Питання про те, ким особисто ініціювалися відповідні операції та чи доведено твердження відповідача про доступ до рахунку третіх осіб, підлягає окремій оцінці в наступному блоці цієї постанови. Однак сама по собі наявність таких заперечень не дає підстав заздалегідь позбавляти платіжні документи доказового значення.
Не спростовує позовних вимог і посилання відповідача на відсутність окремих письмових заявок про надання кожного траншу. По-перше, у поданій позивачем копії договору передбачено можливість надання траншів на підставі усних, письмових або надісланих електронною поштою заявок. По-друге, наявність окремої заявки на кожний транш не визначена статтями 1046, 1047 ЦК України як обов`язкова умова виникнення позикового зобов`язання. По-третє, фактичне зарахування коштів на рахунок відповідача та подальше часткове повернення цих коштів із посиланням на той самий договір є самостійними обставинами, які підлягають оцінці незалежно від збереження окремих заявок.
Щодо застосування частини шостої статті 91 ГПК України колегія суддів зазначає таке.
Якщо учасник справи ставить під сумнів відповідність поданої копії письмового доказу його оригіналу, а оригінал не поданий, суд за наявності визначених частиною шостою статті 91 ГПК України умов може не брати таку копію до уваги.
Водночас процесуальний наслідок, установлений частиною шостою статті 91 ГПК України, стосується саме спірної копії конкретного письмового доказу. Ця норма: не встановлює презумпції того, що правовідносини між сторонами не існували; не поширює наслідки неврахування копії одного документа на всі інші докази; не звільняє суд від дослідження банківських виписок і платіжних інструкцій; не дозволяє ототожнювати відсутність оригіналу документа з відсутністю цивільного зобов`язання; не припиняє прав та обов`язків, які могли виникнути внаслідок фактичного вчинення та часткового виконання правочину. 
Тому навіть за умови неврахування копії договору б/н від 15.08.2024 суд першої інстанції був зобов`язаний надати самостійну оцінку платіжним інструкціям позивача, платіжним інструкціям відповідача, банківським випискам, призначенню платежів, послідовності операцій та співвідношенню отриманих і повернутих сум.
Особливо близькі за змістом правові висновки викладено у постанові КГС ВС від 07.05.2026 у справі № 909/1107/24. У зазначеній справі відповідач також заперечував факт підписання договору, посилався на відсутність його оригіналу та ставив під сумнів можливість установлення договірних відносин за платіжними документами. Верховний Суд виходив із того, що одержання відповідачем коштів і подальше часткове повернення їх позивачу відповідно до призначення платежів свідчили про вчинення сторонами конклюдентних дій на виконання договору та підтверджували їх волевиявлення щодо виникнення і виконання зобов`язання.
У цій постанові Верховний Суд окремо зазначив, що висновок про укладення договору ґрунтувався не лише на його копії, а й на діях сторін щодо перерахування та часткового повернення коштів. Тому доводи про неподання оригіналу та непідписання договору не спростовували встановленого фактичного виконання сторонами його умов. Верховний Суд також роз`яснив, що частина шоста статті 91 ГПК України не виключає встановлення відповідних правовідносин на підставі інших доказів, зокрема конклюдентних дій сторін.
Аналогічний підхід застосовано у постанові КГС ВС від 16.10.2025 у справі № 909/1049/24. У цій справі позивач перерахував відповідачу кошти як безпроцентну фінансову допомогу, а відповідач частково повернув їх із посиланням у призначенні платежів на той самий договір. Верховний Суд погодився, що одержання коштів та їх часткове повернення підтверджували фактичне прийняття відповідачем запропонованих умов і його волевиявлення на виникнення відповідного грошового зобов`язання.
Відповідні висновки судів першої інстанції були залишені без змін постановами Західного апеляційного господарського суду від 21.07.2025 у справі № 909/1049/24 та від 17.09.2025 у справі № 909/1107/24, а надалі підтверджені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.
Заперечення відповідача про неподібність зазначених справ через наявність на договорах печаток юридичних осіб або здійснення окремих платежів у процедурі банкрутства не спростовують застосовності наведених правових висновків.
Наявність печатки була додатковою фактичною обставиною відповідних справ, однак вирішальний висновок Верховного Суду ґрунтувався саме на двосторонньому фактичному виконанні: переданні коштів позивачем та їх частковому поверненні відповідачем. Крім того, у справах № 909/1049/24 та № 909/1107/24 були встановлені безпосередні платежі самого відповідача з призначенням платежу про повернення фінансової допомоги, а не лише платежі, здійснені в межах провадження у справі про банкрутство.
У справі, що переглядається, наявні дев`ять безпосередніх платежів із підприємницького рахунку відповідача, кожен з яких містить посилання на повернення позики за договором б/н від 15.08.2024. Тому фактична доказова ситуація є не менш переконливою з погляду оцінки двостороннього виконання зобов`язання.
Застосовним є також висновок Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, відповідно до якого договір не можна кваліфікувати як неукладений після його повного або часткового виконання сторонами. Якщо поведінка сторін свідчить про фактичне виникнення договірних відносин, суд повинен вирішити спір з урахуванням правових наслідків такого виконання, а не обмежуватися формальним висновком про неукладеність договору.
Посилання суду першої інстанції та відповідача на постанову КЦС ВС від 09.08.2023 у справі № 755/16831/19 не враховує істотної відмінності фактичних обставин.
У справі № 755/16831/19: єдиний письмовий договір позики сторонами не складався; позикодавець посилався переважно на перекази коштів на особисту банківську картку; призначення платежів формував сам позикодавець як особа, яка перераховувала кошти; не було зустрічних платіжних документів позичальника про повернення частини коштів за конкретним договором. 
Саме за таких обставин Верховний Суд зазначив, що односторонньо сформоване позикодавцем призначення платежу саме по собі не підтверджує дотримання письмової форми договору позики та погодження його умов.
Натомість у справі № 908/3819/25 наявні не лише платіжні документи позивача про надання коштів, а й дев`ять зустрічних платіжних інструкцій із рахунку відповідача, в яких зазначено повернення безвідсоткової позики саме за договором б/н від 15.08.2024. Тому правовий висновок у справі № 755/16831/19 не може бути застосований без урахування цієї принципової відмінності.
Не підтверджують правильності рішення суду першої інстанції і наведені ним постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 та від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16.
У цих постановах Верховний Суд України виходив із реального характеру договору позики, необхідності встановлення факту попередньої домовленості та передання коштів, а також обов`язку суду з`ясувати справжню правову природу відносин сторін. Однак зазначені висновки не містять положення про те, що позикові правовідносини за будь-яких умов можуть підтверджуватися виключно оригіналом одного підписаного документа.
Навпаки, у цій справі факт передання коштів встановлений, а попередня домовленість та правова природа переданих коштів підтверджуються не лише копією договору, а й подальшою поведінкою сторін, зокрема частковим поверненням коштів із прямим посиланням на той самий договір позики.
Отже, наведені судом першої інстанції висновки Верховного Суду України вимагали встановлення справжньої природи грошових операцій, а не зведення предмета доказування виключно до наявності оригіналу договору та належності підпису на його копії.
Колегія суддів погоджується з апелянтом у тому, що суд першої інстанції формально перелічив платіжні документи, проте не надав належної правової оцінки їх змісту, послідовності та взаємному зв`язку.
Висновок суду про те, що такі документи підтверджують «лише рух коштів», не пояснює: чому відповідач частково повертав кошти саме позивачу; чому в усіх зустрічних платежах було зазначено повернення безвідсоткової позики; чому ці платежі містили посилання на один і той самий договір б/н від 15.08.2024; якою була інша правова та економічна підстава отримання відповідачем 2 978 100 грн і повернення 859 985,92 грн; чому наслідки неподання оригіналу договору були поширені на банківські документи, відповідність яких не залежить від існування паперового оригіналу договору. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції статей 73, 74, 76, 79, 86, 91, 236 ГПК України, неправильне застосування статей 509, 526, 638, 640, 642, 1046, 1047, 1049 ЦК України та помилкове ототожнення неподання оригіналу договору з відсутністю будь-якого грошового зобов`язання є обґрунтованими.
Водночас остаточна оцінка доказового значення платежів потребує перевірки доводів відповідача про використання його підприємницького рахунку третіми особами, відсутність особистого волевиявлення на здійснення платежів та переказ одержаних коштів іншим особам. Ці доводи підлягають окремій оцінці, оскільки стосуються не самого факту руху коштів, а авторизації платіжних операцій та їх юридичного віднесення до поведінки відповідача.
Щодо правового значення операцій з рахунку ФО-П Тихонова О. М., доводів про використання рахунку третіми особами, подальшого руху коштів, показань свідка та матеріалів кримінального провадження
Відповідач, заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначає, що проведення платіжних операцій з рахунку ФО-П Тихонова О. М. саме собою не доводить особистого формування ним платіжних інструкцій, визначення призначення платежів та спрямованості його волі на виконання договору позики від 15.08.2024. За твердженням відповідача, фактичний контроль над рахунком, кваліфікованим електронним підписом, електронним кабінетом платника податків і фінансовим адмініструванням ФО-П здійснювали Слюнков А. І. або працівники пов`язаних із ним підприємств.
Оцінюючи ці доводи, колегія суддів розмежовує: належність банківського рахунку відповідачу; особу, яка фізично здійснювала технічні дії в системі дистанційного банківського обслуговування; наявність або відсутність згоди відповідача на конкретну платіжну операцію; правове значення такої операції у відносинах між сторонами спору. 
Сам факт належності рахунку певній особі не створює неспростовної презумпції, що кожну технічну дію в системі дистанційного банківського обслуговування вона вчинила особисто. Водночас протилежний підхід, за яким будь-яка належно проведена операція з рахунку може бути приписана невстановленій третій особі лише на підставі подальшого заперечення власника рахунку, також не відповідає правилам доказування.
За частинами третьою, четвертою статті 13, статтями 74, 79 і 86 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, несе ризик наслідків невчинення процесуальних дій, а суд має зіставити докази обох сторін і встановити, яка з конкуруючих версій є більш вірогідною.
Позивач на підтвердження своєї позиції надав банківські документи, з яких убачається не лише зарахування на рахунок ФО-П Тихонова О. М. 2 978 100 грн із призначенням «займ згідно договору безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024», а й здійснення з цього рахунку дев`яти платежів на користь ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» у загальній сумі 859 985,92 грн із призначеннями «повернення займу» саме за договором б/н від 15.08.2024.
Ці платежі здійснювалися не одноразово, а протягом тривалого часу - з 21.02.2025 до 24.11.2025, різними сумами та в різні дні. Шість із них на загальну суму 683 288,54 грн проведено вже після припинення 26.09.2025 трудових відносин відповідача з ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД»: 29 та 30 вересня, 3 жовтня і 24 листопада 2025 року. Така послідовність операцій об`єктивно відрізняється від одиничного випадкового або нетипового списання коштів і потребує конкретного, підтвердженого належними доказами пояснення.
Щодо порядку ініціювання та авторизації платіжних операцій
Відповідно до статті 40 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція повинна містити інформацію, яка дає змогу ідентифікувати платника, отримувача, їхні рахунки та суму операції. Інформація, зазначена ініціатором у платіжній інструкції, передається учасниками її виконання без змін, а надавач платіжних послуг фіксує дату і час надходження, прийняття та виконання платіжної інструкції.
За статтею 41 цього Закону ініціювання платіжної операції відбувається, зокрема, шляхом надання платіжної інструкції або використання платіжного інструменту. Згідно зі статтею 42 надавач платіжних послуг повинен отримати згоду платника на виконання операції; за відсутності такої згоди операція вважається неакцептованою.
Положення Інструкції НБУ №163 від 29.07.2022 деталізують порядок створення платіжної інструкції, заповнення її реквізитів, зокрема призначення платежу, отримання згоди платника та застосування передбачених договором засобів автентифікації.
Таким чином, виконані банком платіжні інструкції є об`єктивними доказами того, що операції були сформовані та передані до банку з використанням платіжних інструментів і реквізитів, пов`язаних із рахунком відповідача, та пройшли встановлену банком процедуру прийняття й автентифікації.
Колегія суддів не розглядає проходження технічної автентифікації як абсолютний і неспростовний доказ того, що кожну дію особисто виконав Тихонов О. М . Проте після надання позивачем банківських документів на відповідача покладався процесуальний обов`язок підтвердити висунуту ним позитивну обставину - що дев`ять конкретних операцій були проведені без його відома, згоди або поза межами наданих третім особам повноважень.
Таке розподілення обов`язків доказування не звільняє позивача від доказування підстав позову. Воно означає лише те, що сторона, яка заперечує відображені банком операції та посилається на несанкціоноване використання власного рахунку, повинна надати доступні їй об`єктивні докази цієї обставини.
Щодо відсутності доказів несанкціонованого доступу
Матеріали справи не містять: звернення Тихонова О. М. до банку із зазначенням конкретних дев`яти операцій як неакцептованих або неналежних; відповіді банку про встановлення несанкціонованого доступу, компрометацію платіжних даних або порушення процедури автентифікації; доказів блокування чи перевипуску платіжного інструменту, зміни фінансового номера, відкликання або скасування відповідних засобів доступу; технічних відомостей про IP-адреси, пристрої, електронні сесії, підтвердження платежів, одноразові паролі чи інші засоби автентифікації; висновку комп`ютерно-технічної експертизи щодо втручання в систему дистанційного банківського обслуговування; документів, які підтверджували б дату, спосіб і конкретних осіб, яким нібито було передано доступ до рахунку; доказів звернення відповідача до позивача протягом періоду проведення платежів із запереченнями щодо їх неправомірності; доказів того, що відповідач не отримував банківських повідомлень або не мав можливості ознайомлюватися з рухом коштів. 
Не подано також доказів звернення відповідача до суду з клопотанням про витребування у банку журналів автентифікації чи іншої технічної інформації, яка могла б підтвердити використання рахунку сторонньою особою.
Натомість розгорнуте твердження про контроль ОСОБА_3 над банківськими операціями та засобами доступу викладено у заяві самого Тихонова О. М. від 10.02.2026 і клопотанні від 11.02.2026. У первісному відзиві на позов від 19.01.2026, у якому відповідач уже заперечував укладення договору позики, така обставина як конкретне пояснення дев`яти платежів із власного рахунку не була наведена.
Ця процесуальна послідовність сама собою не спростовує позиції відповідача, однак має враховуватися під час оцінки достовірності пояснень у сукупності з відсутністю незалежних банківських або технічних доказів.
Крім того, частина двадцята статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» зобов`язує користувача не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не розголошувати інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно повідомити емітента про втрату платіжного засобу або індивідуальної облікової інформації. Частина четверта статті 87 цього Закону зобов`язує платника негайно повідомляти надавача платіжних послуг про неналежну чи неакцептовану операцію.
Наведені норми передусім регулюють відносини платника з банком і самі собою не встановлюють наявність або відсутність боргу перед отримувачем. Однак вони свідчать, що звичайною та юридично передбаченою реакцією на виявлення несанкціонованих операцій є невідкладне звернення до банку, блокування засобів доступу й оспорювання конкретних платежів. Доказів такої реакції матеріали справи не містять.
Щодо практики Верховного Суду про несанкціоновані операції
Колегія суддів враховує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 20.01.2026 у справі № 917/568/25, ЄДРСР №133488955. Верховний Суд зазначив, що саме по собі коректне використання вихідних даних для ініціювання операції не завжди доводить волевиявлення клієнта, якщо існують об`єктивні ознаки зовнішнього втручання. Водночас Суд наголосив на необхідності встановлення конкретних обставин ініціювання операції, дослідження банківських і технічних даних та, за потреби, проведення комп`ютерно-технічної експертизи.
Проте обставини справи № 917/568/25 істотно відрізняються від цього спору. Там предметом розгляду були правовідносини безпосередньо між клієнтом і банками щодо однієї операції, клієнт повідомляв про нетипову роботу комп`ютера та зовнішнє втручання одразу після платежу, а предметом доказування були дотримання банками вимог кібербезпеки й автентифікації.
У цій справі банк не є стороною, спір стосується дев`яти операцій протягом дев`яти місяців, а об`єктивних технічних ознак втручання, невідкладного звернення до банку або результатів перевірки не надано.
Подібно, у постанові КЦС ВС від 02.07.2025 у справі № 490/7829/23 вирішальне значення надавалося тому, що клієнт невідкладно повідомив банк про несанкціоновані операції, а банк не довів сприяння клієнта втраті платіжної інформації. Саме факт своєчасного оспорювання операцій відрізняє такі правовідносини від установлених обставин цієї справи.
Таким чином, практика Верховного Суду не дає підстав автоматично ототожнювати технічну автентифікацію з особистим натисканням платником відповідної кнопки, але так само не допускає визнання операцій несанкціонованими виключно на підставі подальших пояснень власника рахунку.
Щодо скриншотів листування у групі «CEO LIS Group»
Відповідач посилається на скриншоти листування, у яких особа, позначена як ОСОБА_4 , повідомила: «+ 2000 грн на місяць. Якщо людина звільняється і залишає свій ФО-П нам в користування - виплати зберігаються».
Навіть якщо для цілей оцінки допустити автентичність цих зображень, їхній зміст може свідчити лише про обговорення загальної практики використання ФО-Пів певних осіб у діяльності групи підприємств. Водночас листування не містить відомостей: про передання саме Тихоновим О. М. доступу до свого банківського рахунку; про коло осіб, які мали право розпоряджатися рахунком; про передання паролів, фінансового номера, КЕП або інших засобів автентифікації; про формування конкретних дев`яти платіжних інструкцій; про відсутність згоди відповідача на такі платежі; про справжню правову підставу кожної спірної операції. 
Назва групи та найменування контакту в телефоні самі собою не встановлюють авторство повідомлень, повноту листування та контекст відповідної розмови. За статтею 96 ГПК України такі зображення є копіями електронних доказів, оцінка яких залежить, зокрема, від можливості перевірити оригінал, джерело, цілісність і метадані.
Водночас колегія суддів не відхиляє ці скриншоти лише з формальних підстав, а оцінює їх за змістом. Навіть за умови їх достовірності вони підтверджують лише загальний організаційний контекст, але не доводять несанкціонованість спірних платежів.
Більше того, вислів про можливість «залишити свій ФО-П у користування» вказує на добровільний, а не прихований характер такої моделі. Проте доказів того, що саме відповідач погодив таке використання, у яких межах і на який строк, також не подано. Тому цей доказ не може бути покладений в основу категоричного висновку ані про особисте формування відповідачем усіх платежів, ані про їх здійснення проти його волі.
Щодо пов`язаності підприємств і подальшого руху коштів
Матеріалами справи підтверджується пов`язаність ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» і ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД» через спільний центр вирішального впливу. Однак корпоративна пов`язаність не припиняє самостійної правосуб`єктності юридичних осіб, не об`єднує автоматично їхнє майно та не змінює правової належності банківського рахунку ФО-П Тихонова О. М.
Посилання відповідача на те, що після надходження коштів вони перераховувалися ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та іншим пов`язаним особам, також не спростовує факту їх первісного зарахування на рахунок відповідача. Для договору позики юридичне значення має передання коштів позичальнику, а не подальший обраний ним спосіб їх використання. Договір позики не обмежує позичальника у можливості надалі переказати отримані кошти третім особам.
Подальший рух коштів міг би підтверджувати іншу правову природу операцій, якби відповідач надав цілісне альтернативне пояснення та документи, що його підтверджують: договори доручення, агентські договори, внутрішні розрахунки, документи про виплату заробітної плати, компенсацію витрат, повернення іншого фінансування, бухгалтерські регістри або взаємне зіставлення кожної вхідної та вихідної операції.
Однак системного співвідношення кожного отриманого від позивача платежу з конкретним подальшим переказом відповідач не навів. Не встановлено також альтернативної правової підстави, яка пояснювала б одночасно: надходження від позивача 2 978 100 грн; зазначення в кожному вхідному платежі договору б/н від 15.08.2024; повернення позивачу 859 985,92 грн; повторне зазначення у дев`яти вихідних платежах того самого договору; точну відповідність заявленого залишку різниці між наданими та повернутими коштами. 
Таким чином, відомості про подальші перекази мають певне контекстуальне значення, але не доводять, що первісне отримання коштів і дев`ять платежів позивачу були частиною іншого, належно ідентифікованого господарського зобов`язання.
Щодо заяви свідка ОСОБА_6 
ОСОБА_6 у нотаріально посвідченій заяві повідомив, що отримував від ФО-П Тихонова О. М. кошти з призначенням «повернення займу за договором позики від 01.10.2024», хоча договору позики з Тихоновим О. М. не укладав, коштів у позику не отримував і боргу перед ним не мав.
Колегія суддів враховує, що ці показання стосуються обставин, які свідок безпосередньо сприймав: отримання ним коштів і відсутності між ним та відповідачем позикових відносин. Вони підтверджують, що в іншій операції призначення платежу могло не відповідати поясненню отримувача щодо її реального змісту.
Однак наведений доказ не стосується безпосередньо дев`яти платежів на користь ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС». Йдеться про: іншого отримувача; інший договір і дату - 01.10.2024 замість 15.08.2024; інші платежі; інше можливе господарське зобов`язання. 
ОСОБА_6 не був присутній під час формування спірних дев`яти платіжних інструкцій, не повідомляє, хто мав доступ до рахунку відповідача, і не має особисто сприйнятих відомостей про наявність чи відсутність згоди Тихонова О. М. на платежі позивачу.
Нотаріальне посвідчення підпису свідка підтверджує особу підписанта, але не надає змісту його заяви наперед установленої доказової сили.
За статтею 87 ГПК України показання свідка мають стосуватися обставин, відомих йому особисто; правові оцінки свідка доказами не є, а обставини, які повинні відображатися в документах, не можуть підмінятися показаннями. Крім того, відповідно до статті 218 ЦК України рішення суду щодо факту вчинення правочину, для якого встановлена письмова форма, не може ґрунтуватися виключно на показаннях свідків.
Таким чином, заява ОСОБА_6 спростовує лише абсолютну тезу про те, що будь-яке призначення платежу завжди безпомилково відображає його правову природу. Водночас вона не спростовує конкретну сукупність банківських документів у цій справі та не доводить, що дев`ять операцій на користь позивача були сформовані без згоди відповідача або мали іншу правову підставу.
Щодо звернення до правоохоронних органів
Тихонов О. М. звернувся до поліції із заявою 25.12.2025, тобто після здійснення останнього платежу на користь позивача 24.11.2025 та після отримання матеріалів іншої цивільної справи, до яких було додано копію спірного договору.
Це звернення підтверджує, що відповідач після ознайомлення з комплексом пред`явлених до нього вимог почав заперечувати справжність боргових документів і вжив заходів для кримінально-процесуальної перевірки. Проте воно не є доказом достовірності викладених у заяві обставин і не пояснює відсутності оспорювання конкретних банківських операцій перед банком.
У листі поліції від 08.01.2026 № 10288-2026 зазначено про відсутність на той час фактичних даних і достатніх обставин, які свідчили б про ознаки кримінального правопорушення, та про цивільно-правовий характер спору. Цей лист так само не має наперед установленої сили та не виключає подальшого розслідування.
Ухвалою слідчого судді від 05.02.2026 орган поліції зобов`язано внести відомості до ЄРДР. Однак така ухвала вирішує питання виконання процесуального обов`язку, передбаченого статтею 214 КПК України, а не встановлює факту підроблення договору, незаконного доступу до рахунку чи вчинення шахрайства конкретними особами.
Відомості до ЄРДР за № 12026042150000405 внесено 27.03.2026 за частиною четвертою статті 190 КК України. При цьому фабула, наведена у витягу, стосується передусім тверджень про примушування відповідача до написання розписок на загальну суму 1 367 616 грн. У ній не встановлено факту несанкціонованого проведення дев`яти платіжних операцій з рахунку ФО-П Тихонова О. М. на користь ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС».
Допит відповідача як потерпілого також підтверджує лише набуття ним відповідного процесуального статусу та надання пояснень слідчому, але не доведеність викладених ним відомостей.
На час розгляду справи відсутні повідомлення про підозру, обвинувальний акт, вирок, висновок комп`ютерно-технічної експертизи або інший процесуальний документ, яким було б встановлено втручання в банківський рахунок чи формування спірних платіжних інструкцій третіми особами.
Подібний підхід викладено КГС ВС у постанові від 13.07.2026 у справі № 908/1833/23, ЄДРСР №138142650: сам факт реєстрації кримінального провадження не підтверджує обставин, які ще є предметом досудового розслідування. Встановлене процесуальне значення може мати кінцеве судове рішення або інший належний доказ, а не саме внесення викладеної заявником версії до ЄРДР.
Таким чином, матеріали кримінального провадження підтверджують факт оспорювання відповідачем боргових документів та проведення досудового розслідування, але не доводять несанкціонованого використання його рахунку.
Колегія суддів бере до уваги корпоративну пов`язаність товариств, трудові відносини відповідача з ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД», загальний зміст листування про використання ФО-Пів, подальші перекази коштів та показання ОСОБА_6 . Ці обставини підтверджують існування між сторонами ширшого господарського й організаційного контексту та виключають суто формальний підхід до призначення платежів.
Водночас жодна з наведених обставин окремо або їх сукупність не ідентифікує особу, яка сформувала дев`ять спірних платіжних інструкцій, не підтверджує відсутності згоди Тихонова О. М. , не містить технічних даних про несанкціонований доступ і не встановлює іншої правової підстави повернення позивачу 859 985,92 грн.
За принципом добросовісності, закріпленим у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України, поведінка сторони до виникнення спору має враховуватися під час тлумачення її подальших заяв. Об`єднана палата КЦС ВС у постанові від 10.04.2019 у справі №390/34/17 зазначила, що поведінка, яка не відповідає попереднім заявам або діям сторони, може суперечити добросовісності, якщо інша сторона розумно покладалася на таку поведінку. 
У цій справі наведений принцип не є самостійною підставою для виникнення боргу. Проте тривале проведення з рахунку відповідача платежів із послідовним посиланням на один і той самий договір, за відсутності підтвердженого своєчасного оспорювання операцій, є обставиною, яка підлягає врахуванню разом з іншими доказами. Для усунення доказового значення такої поведінки відповідач мав підтвердити, що вона фактично не була його поведінкою або здійснювалася проти його волі. Належних доказів цього не подано.
Суд першої інстанції, зазначивши, що платіжні інструкції та виписки підтверджують лише рух коштів, не оцінив належним чином: багаторазовість і тривалість операцій; збіг у дев`яти платежах номера та дати договору; відсутність своєчасного банківського оспорювання; відсутність технічних доказів стороннього доступу; відмінність між загальною можливістю використання рахунку третьою особою та доведеністю такого використання щодо конкретних платежів; відсутність документально підтвердженої альтернативної правової підстави операцій; обмежену доказову здатність скриншотів, показань ОСОБА_6 та матеріалів незавершеного досудового розслідування. 
Фактично суд першої інстанції прирівняв припущення про можливість стороннього доступу до встановленого факту такого доступу, не зіставивши цю версію з повторюваною сукупністю банківських операцій. Такий підхід не відповідає статтям 79 і 86 ГПК України.
За стандартом більшої вірогідності версія про отримання відповідачем коштів та часткове виконання ним обов`язку з їх повернення підтверджена послідовною сукупністю банківських документів. Натомість версія про формування всіх дев`яти платежів невстановленими особами без волі відповідача залишається припущенням, яке не отримало достатнього об`єктивного підтвердження.
Тому відповідні доводи апеляційної скарги про помилкове знецінення судом першої інстанції операцій із часткового повернення коштів є обґрунтованими, а заперечення відповідача щодо використання рахунку третіми особами, подальшого руху коштів, показань ОСОБА_6 та матеріалів кримінального провадження цих доводів не спростовують.
Щодо доказового значення копії договору позики та доводів про знищення його оригіналу
Одним із визначальних мотивів відмови в позові суд першої інстанції зазначив ненадання позивачем оригіналу договору позики (займу) б/н від 15.08.2024, факт укладення та підписання якого заперечується відповідачем.
Колегія суддів погоджується із цим висновком лише в частині неможливості використання наданої позивачем копії договору як самостійного та достатнього доказу його підписання відповідачем. Водночас колегія не погоджується з тим правовим наслідком, який суд першої інстанції надав відсутності оригіналу цього документа, фактично ототожнивши неможливість врахування копії договору з неможливістю встановлення факту виникнення між сторонами позикових правовідносин за допомогою інших доказів.
Відповідач, заперечуючи факт укладення договору та належність йому підпису на його копії, заявив клопотання про витребування у позивача оригіналу договору та призначення судової почеркознавчої експертизи.
Позивач у запереченнях від 23.01.2026 повідомив, що паперовий оригінал договору позики був знищений 06.09.2024 внаслідок ракетного удару та вибухової хвилі, якою пошкоджено адміністративні й виробничі будівлі за адресою: м. Павлоград, вул. Терьошкіна, буд. 9.
За поясненнями позивача, на підставі договору позички № 01/06/24 від 01.06.2024 ТОВ «Фабрика дверей "Будмайстер"» передало ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» у безоплатне користування нежитлове приміщення площею 13,8 кв. м, розташоване на другому поверсі адміністративної будівлі за вказаною адресою, для зберігання меблів, техніки та документів користувача. Саме у цьому приміщенні, як стверджує позивач, зберігалася його документація, зокрема оригінал спірного договору позики.
Також позивач пояснив, що при підготовці позовної заяви використовував скановану версію договору, яка була збережена в електронній базі бухгалтерського обліку, а про відсутність паперового оригіналу дізнався лише після отримання клопотання відповідача про проведення експертизи.
Відповідно до частин другої, третьої, п`ятої та шостої статті 91 ГПК України письмовий доказ може подаватися в оригіналі або належним чином засвідченій копії. Електронна копія письмового доказу не є електронним доказом. Особа, яка подає копію, повинна зазначити, у кого перебуває її оригінал. Якщо оригінал не подано, а відповідність копії оригіналу поставлена під сумнів учасником справи або судом, така копія не береться судом до уваги.
Таким чином, саме по собі збереження сканованого зображення паперового договору в електронній базі позивача не перетворює таке зображення на оригінал електронного документа. Воно залишається електронною копією письмового доказу і підпадає під регулювання статті 91 ГПК України.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №905/2307/21 (905/496/22), з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19, сформульовано висновок, що наслідок, передбачений частиною шостою статті 91 ГПК України, є імперативним: якщо відповідність копії оригіналу поставлена під сумнів, а оригінал не надано, відповідна копія не враховується як письмовий доказ.
Подібний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 03.08.2023 у справі № 910/17281/21 щодо копій додаткових угод, факт укладення яких заперечувала інша сторона.
Тому, враховуючи пряме заперечення відповідачем факту підписання договору позики, відсутність його оригіналу та неможливість безпосередньої перевірки відповідності наданої копії оригіналу, колегія суддів не покладає копію договору позики б/н від 15.08.2024 в основу висновку про належність відповідачу зображеного на ній підпису та не використовує її як самостійний доказ погодження сторонами всіх відображених у ній умов.
Разом із тим питання про доказове значення копії договору необхідно відокремлювати від питання про доведеність обставин, якими позивач пояснює відсутність його оригіналу.
Договір позички №01/06/24 від 01.06.2024 підтверджує наявність у ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» правової підстави користуватися приміщенням на другому поверсі адміністративної будівлі за адресою: м. Павлоград, вул. Терьошкіна, буд. 9. Умовами цього договору серед цілей використання приміщення прямо зазначено зберігання документів користувача.
Таким чином, цей договір підтверджує не лише можливість перебування позивача у приміщенні, а й передбачене сторонами призначення приміщення для зберігання його документації. Проте сам по собі договір позички не підтверджує, що саме оригінал договору позики від 15.08.2024 фактично знаходився у цьому приміщенні станом на 06.09.2024.
Факт ракетного удару 06.09.2024 та пошкодження вибуховою хвилею майна за адресою: м. Павлоград, вул. Терьошкіна, буд. 9, підтверджується сукупністю поданих доказів: актом про знищення/пошкодження майна від 23.09.2024, складеним ТОВ «Фабрика дверей "Будмайстер"»; талоном-повідомленням єдиного обліку; витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні №22024040000001085 від 06.09.2024; листом Головного управління СБУ у Дніпропетровській області від 30.03.2026 №55/8-1085/18. 
Посилання відповідача на те, що ракетний удар зафіксований за адресою вул. Терьошкіна, буд. 32, тоді як приміщення позивача знаходилося у будинку № 9, не спростовує факту пошкодження останнього. Зміст доказів послідовно відмежовує місце безпосереднього ракетного удару - будинок №32 - від місця пошкодження майна вибуховою хвилею - будинок № 9. Для пошкодження майна вибуховою хвилею безпосереднє влучання в будинок №9 не є необхідним.
Колегія суддів також звертає увагу, що наявна в матеріалах справи копія талона-повідомлення має номер 23929 та дату 10.09.2024. Зазначення позивачем у запереченнях номера 24093 і дати 17.09.2024, а судом першої інстанції - номера 23939, не відповідає реквізитам фактично поданого документа та є помилковим. Водночас ці неточності не змінюють його змісту, за яким було зареєстровано повідомлення про пошкодження майна за адресою вул. Терьошкіна, буд. 9, унаслідок події 06.09.2024.
Проте наведені докази підтверджують лише саму подію ракетного обстрілу та пошкодження будівель і майна, але не містять безпосередніх відомостей про знищення документації ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» або конкретно оригіналу договору позики від 15.08.2024.
Так, акт від 23.09.2024 складений представником ТОВ «Фабрика дверей "Будмайстер"» і містить перелік пошкоджень покрівлі, вікон, дверей, внутрішніх перегородок, офісних меблів, офісної техніки та підвісної стелі. Відомостей про знищення паперової документації, архіву ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» або спірного договору цей акт не містить.
У талоні-повідомленні зазначено про пошкодження майна підприємств «Будмайстер» і «Верто», однак ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» та його документація не згадуються.
Витяг з ЄРДР засвідчує реєстрацію кримінального провадження за фактом ракетного обстрілу, а лист Головного управління СБУ від 30.03.2026 - здійснення досудового розслідування та пошкодження майна ТОВ «Фабрика дверей "Будмайстер"». Проте жоден із цих документів не містить установлених органом досудового розслідування відомостей про перелік документів ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС», які були втрачені або знищені.
Звернення ТОВ «Фабрика дверей "Будмайстер"» до органу СБУ від 23.03.2026 містить помилкову вказівку на звернення від 10.02.2024 щодо наслідків події, яка відбулася 06.09.2024. З огляду на загальний зміст звернення, дату самого документа та зміст відповіді СБУ така невідповідність має характер очевидної описки. Вона знижує точність цього документа, але не спростовує факту обстрілу та пошкодження майна, підтвердженого іншими незалежними доказами. Водночас це звернення також не доводить знищення конкретного договору.
Не подано позивачем і власного акта про втрату документації із зазначенням переліку знищених документів, матеріалів інвентаризації, наказу про створення комісії, доказів повідомлення контролюючого органу або здійснення заходів з відновлення документації.
Пункт 6.10 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, передбачає оформлення втрати або знищення первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку та звітності відповідним актом комісії. Пункт 44.5 статті 44 Податкового кодексу України передбачає повідомлення контролюючого органу про втрату, пошкодження або дострокове знищення документів, пов`язаних з податковим обліком, та їх подальше відновлення.
Разом із тим відсутність наведених документів не може автоматично спростовувати втрату спірного договору, оскільки договір як документ, що визначає правову підставу майбутніх операцій, не в кожному випадку є первинним бухгалтерським документом. Застосування зазначених процедур залежить від характеру та облікового значення конкретного документа.
Однак позивач сам стверджує про знищення саме «первинної документації», до якої відносить і спірний договір. Тому відсутність будь-якого оформленого ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» переліку втраченої документації є обставиною, яка об`єктивно послаблює доказову переконливість його пояснень.
Колегія суддів враховує також, що у позовній заяві від 19.12.2025 позивач, виконуючи пункт 8 частини третьої статті 162 ГПК України, прямо зазначив про наявність у нього оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позову. Це твердження не узгоджується з подальшим поясненням про знищення оригіналу договору ще 06.09.2024.
Пояснення позивача про використання сканованої версії договору та виявлення відсутності паперового примірника лише після надходження клопотання про експертизу частково пояснює походження поданої копії, однак повністю не усуває цієї суперечності. Перед зазначенням у позові відомостей про наявність оригіналів позивач мав перевірити їх фактичну наявність.
Водночас передбачене пунктом 8 частини третьої статті 162 ГПК України зазначення про наявність оригіналів є процесуальною заявою учасника справи, а не беззаперечним доказом фактичного існування паперового примірника на дату подання позову. Помилковість такої заяви повинна враховуватися під час оцінки добросовісності та переконливості пояснень сторони, однак закон не встановлює, що вона автоматично доводить підроблення поданої копії або відсутність правовідносин між сторонами.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що матеріалами справи підтверджені: факт ракетного удару 06.09.2024; пошкодження вибуховою хвилею адміністративних і виробничих будівель за адресою: м. Павлоград, вул. Терьошкіна, буд. 9; перебування у користуванні ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» приміщення у відповідній адміністративній будівлі, призначеного, зокрема, для зберігання документів. 
Однак за стандартом більшої вірогідності, встановленим статтею 79 ГПК України, не доведені: фактичне перебування оригіналу договору позики від 15.08.2024 у цьому приміщенні на момент обстрілу; знищення саме цього договору внаслідок події 06.09.2024; причинний зв`язок між зазначеним обстрілом та відсутністю оригіналу договору у позивача під час розгляду справи. 
Таким чином, твердження позивача про знищення саме оригіналу спірного договору є об`єктивно можливим з огляду на встановлені обставини пошкодження приміщення, однак не підтвердженим належною та достатньою сукупністю доказів.
Разом із тим недоведеність конкретної причини відсутності оригіналу не утворює презумпції того, що договору взагалі не існувало, його копія була сфальсифікована або грошові кошти передавалися за іншою правовою підставою. Такі обставини мають установлюватися на підставі оцінки всієї сукупності доказів, а не виводитися виключно з ненадання оригіналу.
Відповідно до статей 207 та 218 ЦК України зміст правочину може бути зафіксований в одному або кількох документах, а заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину чи його окремих частин може спростовуватися письмовими та іншими доказами. Недодержання письмової форми саме по собі не спричиняє недійсності правочину, якщо інше прямо не встановлено законом.
Частина друга статті 1047 ЦК України спеціально передбачає, що укладення договору позики та його умови можуть підтверджуватися не лише розпискою, а й іншим документом, який засвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми.
У постанові Верховного Суду від 19.03.2024 у справі №910/3016/23 наголошено на необхідності з`ясовувати, чи справді відсутність оригіналу договору унеможливлює встановлення обставин конкретної справи, зокрема з урахуванням визнання сторонами правовідносин, платіжних документів та доказів виконання договору.
Касаційний господарський суд у постанові від 01.07.2025 у справі № 922/2635/24 також указав, що, крім оригіналу договору, про наявність договірних правовідносин можуть свідчити належним чином засвідчена копія, платіжні документи, акти виконання та інші докази фактичної поведінки сторін.
Колегія враховує, що предмет і суб`єктний склад справ № 910/3016/23 та № 922/2635/24 не є тотожними цій справі. Проте застосовним є загальний методологічний висновок Верховного Суду: наслідок частини шостої статті 91 ГПК України стосується доказового значення конкретної копії, але не звільняє суд від оцінки інших самостійних доказів виникнення та виконання правовідносин.
Саме цим ця справа відрізняється від випадків, коли вимоги сторони ґрунтуються винятково на взаємопов`язаному комплекті оспорюваних копій договору, додаткових угод та актів і не підтверджуються незалежними доказами фактичного виконання.
Як установлено колегією суддів та підтверджено матеріалами справи, у матеріалах справи наявні сформовані банками документи про перерахування позивачем коштів та систематичне здійснення з рахунку відповідача зворотних платежів із призначенням, яке безпосередньо пов`язує їх із поверненням позики за договором від 15.08.2024. Ці документи не є похідними від спірної копії договору та підлягають самостійній оцінці.
Тому навіть неврахування копії договору відповідно до частини шостої статті 91 ГПК України не надавало суду першої інстанції підстав не досліджувати та не оцінювати інші докази, які могли підтверджувати як передання грошових коштів, так і визнання позичальником характеру одержаного фінансування шляхом часткового виконання обов`язку з його повернення.
При цьому умови, які відображені лише у неврахованій копії договору та не підтверджені іншими доказами, не можуть вважатися встановленими виключно на підставі цієї копії. Натомість існування позикових правовідносин, сума фактично переданих коштів, часткове повернення та зміст здійснених сторонами операцій можуть установлюватися за сукупністю незалежних письмових і електронних доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими частково: апелянт не довів належними доказами знищення саме оригіналу договору позики від 15.08.2024; копія договору за відсутності оригіналу та за умови оспорювання її відповідності оригіналу не може бути самостійним доказом належності підпису відповідачу та погодження всіх умов договору; водночас суд першої інстанції помилково поширив наслідки неврахування цієї копії на всю сукупність інших доказів і безпідставно зробив із ненадання оригіналу категоричний висновок про непідтвердження існування позикових правовідносин загалом. 
Оцінку висновку експерта № 551/04-2026 від 01.05.2026, складеного за ініціативою відповідача за результатами дослідження технічної копії договору, а також пов`язаних із ним доводів щодо стану здоров`я та можливості виконання підпису колегія суддів наводить у наступному блоці.
Щодо висновку експерта № 551/04-2026 та медичних документів відповідача
Одним із доказів, на які відповідач посилається на підтвердження твердження про непідписання ним договору позики від 15.08.2024, є висновок експерта № 551/04-2026 від 01.05.2026, складений судовим експертом ТОВ «Український незалежний інститут судових експертиз» Фраімович Л.В. за заявою представника відповідача.
За результатами проведеного дослідження експерт дійшла категоричного висновку, що зображення підпису від імені Тихонова Олексія Михайловича у графі «Позичальник» на технічній копії договору позики виконане не Тихоновим О.М., а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.
Позивач заперечував проти використання цього висновку, посилаючись на те, що: досліджувався не оригінал договору, а його технічна копія; експерту не були надані експериментальні зразки підпису відповідача; обсяг і характер порівняльних матеріалів не відповідають вимогам методичних рекомендацій; почеркознавча експертиза належить до криміналістичних експертиз, які можуть проводитися виключно державними спеціалізованими установами; висновок містить внутрішні методичні обмеження та неточності, які не узгоджуються з категоричністю кінцевої відповіді. Оцінивши ці заперечення, доводи відповідача та зміст самого висновку, колегія суддів виходить із такого.
1. Загальні вимоги до висновку експерта, поданого стороною
Відповідно до частин першої, другої статті 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Водночас порядок проведення такої експертизи та складення висновку визначається відповідно до законодавства про проведення судових експертиз.
Таким чином, саме по собі замовлення експертизи стороною, а не судом, не є підставою для відхилення висновку. Такий висновок може бути належним доказом за умови, що: його склала особа або установа, яка має право проводити відповідний вид судової експертизи; експертиза проведена з дотриманням законодавства про судову експертизу; експерту надано придатний об`єкт дослідження та достатній порівняльний матеріал; висновок є обґрунтованим, логічним і узгоджується з дослідницькою частиною. 
Попередження експерта про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України та зазначення у висновку про його підготовку для подання до суду виконують формальні вимоги процесуального закону, але не усувають можливих порушень щодо суб`єкта, об`єкта та методики експертного дослідження.
За змістом статей 77, 86, 98, 101, 104 ГПК України висновок експерта не має наперед установленої сили й оцінюється судом разом з іншими доказами. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Відхилення висновку експерта або незгода з ним повинні бути мотивовані в судовому рішенні (ГПК України).
2. Повноваження приватної установи на проведення почеркознавчої експертизи
Підпунктом 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень почеркознавчу експертизу віднесено до основних видів криміналістичної експертизи.
За змістом статті 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз, здійснюється виключно державними спеціалізованими установами (Закон України «Про судову експертизу»).
Висновок № 551/04-2026 складений експертом товариства з обмеженою відповідальністю «Український незалежний інститут судових експертиз». Матеріали справи не містять доказів того, що це товариство належить до державних спеціалізованих установ, визначених законом.
Наявність у Фраімович Л.В. кваліфікації судового експерта за спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів», значного стажу експертної роботи та свідоцтва про присвоєння кваліфікації підтверджує її професійну підготовку, однак не наділяє приватну юридичну особу повноваженнями, які законом зарезервовані за державними спеціалізованими установами.
Право сторони замовити експертизу, передбачене статтею 101 ГПК України, не скасовує обмежень, установлених спеціальним Законом України «Про судову експертизу». Частина друга статті 101 ГПК України, навпаки, прямо відсилає до законодавства про судову експертизу.
Аналогічний підхід викладений Верховним Судом у постанові від 21.01.2021 у справі № 824/62/20: почеркознавчий висновок, складений експертом приватного товариства, визнано недопустимим, оскільки криміналістичні експертизи можуть проводити виключно державні спеціалізовані установи, незалежно від наявності в конкретного експерта відповідної кваліфікації (постанова Верховного Суду у справі № 824/62/20).
Тому висновок № 551/04-2026 одержаний із порушенням установленого законом порядку проведення криміналістичної експертизи і відповідно до частини другої статті 77 ГПК України не може бути прийнятий як допустимий доказ того, що підпис у договорі виконаний не відповідачем.
3. Проведення дослідження за технічною копією договору
Незалежно від питання повноважень приватної установи висновок має істотні недоліки, пов`язані з об`єктом дослідження.
Експерт досліджувала не оригінал договору позики від 15.08.2024, а його технічну електрофотографічну копію.
Пунктом 3.5 Інструкції № 53/5 передбачено, що у випадку неможливості надання оригіналу документа можуть досліджуватися його копії, крім об`єктів почеркознавчих досліджень. Пункт 1.1 Науково-методичних рекомендацій також установлює, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів (Інструкція № 53/5 і Науково-методичні рекомендації).
Використання експертом окремої методики дослідження підписів, представлених у вигляді електрофотокопій, не скасовує обов`язкових положень нормативно-правового акта. Методика може визначати наукові прийоми дослідження копії, але не може змінювати передбачені законодавством вимоги щодо допустимого об`єкта судово-почеркознавчої експертизи.
У самому висновку експерт зазначила про обмеження, спричинені дослідженням копії. Зокрема: питання щодо можливого монтажу або технічного перенесення зображення підпису не вирішувалося як таке, що не належить до компетенції експерта-почеркознавця; окремі ознаки, зокрема відсутність зупинок чи переривань руху, могли оцінюватися лише у ймовірній формі; експерт не мала можливості дослідити натиск, послідовність нанесення штрихів, особливості барвної речовини та інші ознаки, доступні лише на оригіналі. 
Таким чином, об`єктом дослідження був не власноручний підпис на документі, а графічне зображення, яке пройшло процес копіювання. Експерт могла аналізувати лише видимі в копії ознаки, але не могла виключити їх спотворення під час копіювання та не могла встановити спосіб появи зображення підпису в документі.
Верховний Суд у постановах від 21.01.2021 у справі № 824/62/20 та від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 визнав порушенням вимог Інструкції проведення почеркознавчого дослідження за технічною копією документа, оскільки для такого виду експертизи має надаватися оригінал (постанова у справі № 362/3912/18).
Таким чином, висновок за результатами дослідження лише технічної копії не може бути достатньою підставою для категоричного встановлення факту виконання підпису іншою особою.
4. Недостатність порівняльних матеріалів
Пункти 1.3, 1.6, 1.8 Науково-методичних рекомендацій передбачають надання експерту вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків почерку і підпису особи, яка ідентифікується.
До вільних належать зразки, виконані до відкриття провадження і не пов`язані з обставинами справи. Умовно-вільними є зразки, виконані після виникнення спору, але не спеціально для експертного дослідження. Експериментальні зразки виконуються спеціально за завданням суду або експерта.
Для дослідження підпису рекомендується надавати вільні зразки, по можливості, не менш ніж на п`ятнадцяти документах, а експериментальні зразки - не менш як на п`яти-восьми аркушах.
Як убачається з дослідницької частини висновку № 551/04-2026, експерту були надані: технічні копії двох підписів у паспорті, виданому в лютому 2004 року; оригінали підписів у договорі про надання правової допомоги від 24.12.2025; підписи у договорі оренди квартири, додатковій угоді та акті приймання-передачі від 01.03.2026. 
Експериментальні зразки підпису відповідача не відбиралися і експерту не надавалися.
Таким чином, єдиними вільними зразками були два зображення підписів у паспорті, виконані приблизно за двадцять років до дати спірного договору. Решта зразків виконані у 2025- 2026 роках, тобто через значний час після спірного підпису, а частина з них - у документах, безпосередньо пов`язаних із наданням відповідачу правової допомоги в період існування спору.
Надані зразки походять лише з кількох документів і не відповідають рекомендованій кількості різночасових вільних зразків. Кілька підписів на сторінках одного договору не є тотожними кільком окремим вільним документам, оскільки вони виконані в один період, за однакових або близьких умов та можуть не відображати природної варіативності підпису особи.
Відсутність експериментальних зразків також унеможливила: перевірку стійкості окремих ознак підпису; встановлення діапазону його природної варіативності; порівняння підписів, виконаних у різному темпі та за різних умов; належне відмежування природних відмінностей від ознак наслідування. 
Посилання відповідача на те, що експерт не заявила клопотання про надання додаткових матеріалів і визнала надані зразки достатніми, цих недоліків не усуває. Суб`єктивне визнання експертом матеріалу достатнім не замінює виконання нормативних вимог і не звільняє суд від перевірки обґрунтованості висновку.
У постанові від 27.10.2022 у справі № 569/486/21 Верховний Суд погодився з відхиленням висновку, під час складення якого експерт використав недостатню кількість вільних та умовно-вільних зразків і не врахував експериментальні зразки. Суд зазначив, що відсутність клопотання експерта про додаткові матеріали сама собою не підтверджує повноти дослідження (постанова у справі № 569/486/21).
У постанові від 02.02.2026 у справі № 484/3291/23 Верховний Суд також визнав обґрунтованим неприйняття почеркознавчого висновку, складеного без дослідження належних оригіналів та без відібрання експериментальних зразків (постанова у справі № 484/3291/23).
Тому навіть за умови формального допущення висновку до оцінки недостатність порівняльних матеріалів істотно знижує його надійність та не дозволяє погодитися з категоричною формою кінцевої відповіді.
5. Внутрішні обмеження і неточності висновку
Дослідницька частина висновку містить застереження щодо обмеженості аналізу технічної копії та ймовірного характеру встановлення окремих ознак. Водночас кінцева відповідь сформульована категорично - підпис виконаний іншою особою з наслідуванням справжнього підпису відповідача.
Такий ступінь категоричності належним чином не узгоджений із: дослідженням не оригіналу, а копії; неможливістю перевірити технічний монтаж; відсутністю експериментальних зразків; значним часовим розривом між спірним підписом і більшістю порівняльних зразків; обмеженою кількістю вільних зразків; імовірним характером частини проміжних висновків. 
Крім того, у дослідницькій та заключній частинах двічі зазначено, що підпис виконаний не «Тихоновим Олексієм Миколайовичем», тоді як стороною у справі є Тихонов Олексій Михайлович. Оскільки у вступній частині питання сформульоване щодо належної особи, така неточність сама собою не є вирішальною підставою для відхилення висновку. Проте разом з іншими недоліками вона додатково свідчить про недостатню точність оформлення результатів дослідження і не узгоджується з категоричністю відповіді.
Висновок також не встановлює факту підроблення договору як документа, способу виготовлення його копії, часу чи механізму внесення до неї зображення підпису. Експерт прямо зазначила, що питання монтажу виходить за межі її компетенції. Тому зміст висновку не дає підстав стверджувати, що копія договору була сфальсифікована позивачем або що зображення підпису було технічно перенесене з іншого документа.
6. Щодо відсутності альтернативного експертного висновку
Довід відповідача про те, що позивач не подав іншого висновку експерта або рецензії на висновок № 551/04-2026, не спростовує заперечень позивача.
Відсутність альтернативної експертизи не перетворює доказ, одержаний із порушенням закону, на допустимий. Сторона має право доводити недопустимість і ненадійність висновку шляхом аналізу його змісту, об`єкта дослідження, порівняльних матеріалів та нормативних вимог, без обов`язкового замовлення іншої експертизи.
Більше того, за відсутності оригіналу договору проведення належного повторного почеркознавчого дослідження об`єктивно ускладнене, оскільки технічна копія не є передбаченим Інструкцією належним об`єктом такого дослідження.
Виклик експерта до суду відповідно до статті 98 ГПК України міг би надати можливість поставити їй запитання щодо змісту висновку, але не міг би: надати приватній установі відсутні законні повноваження; замінити копію договору його оригіналом; ретроспективно доповнити дослідження експериментальними зразками; усунути об`єктивні межі почеркознавчого аналізу технічного зображення; перетворити ймовірні проміжні результати на науково обґрунтований категоричний висновок. 
7. Щодо клопотання про призначення судової експертизи та постанови Верховного Суду у справі № 704/88/19
Відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду у справі № 704/88/19, відповідно до якої помилкове доручення судом проведення почеркознавчої експертизи неуповноваженій приватній установі не повинно покладати негативні наслідки на учасників справи, а суд за наявності відповідних умов має вирішити питання про проведення експертизи належною державною установою.
Проте обставини цієї справи істотно відрізняються.
У справі № 704/88/19 саме суд помилково визначив неуповноважену приватну установу, тоді як учасники справи не відмовлялися від необхідності проведення належної судової експертизи.
У справі, яка переглядається: приватне дослідження було самостійно замовлене стороною відповідача; суд не обирав ТОВ «Український незалежний інститут судових експертиз» як експертну установу; після подання приватного висновку відповідач у підготовчому засіданні 04.05.2026 не підтримав раніше подане клопотання про призначення судової експертизи та просив його не розглядати; оригінал договору, який є необхідним об`єктом належного почеркознавчого дослідження, відсутній. 
За таких обставин відповідач не може вимагати, щоб наслідки його власного рішення обмежитися приватним дослідженням були усунуті шляхом покладення на суд обов`язку з власної ініціативи призначити нову експертизу. Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду замість сторони формувати її доказову позицію, особливо після відкликання цією стороною відповідного клопотання.
8. Щодо своєчасності заперечень позивача
Аргумент відповідача про необхідність залишити заперечення позивача без розгляду на підставі частини другої статті 207 ГПК України не заслуговує на увагу.
Приєднання документа до матеріалів справи не означає автоматичного визнання його допустимим, достовірним чи достатнім. Питання про остаточну оцінку доказів вирішується судом під час ухвалення рішення відповідно до статей 77, 86, 104 ГПК України.
Поданий позивачем документ за своїм змістом містив не лише процесуальне клопотання, а й правові заперечення проти допустимості вже наявного у справі доказу. Навіть залишення формально заявленого клопотання без розгляду не звільняло суд від обов`язку самостійно перевірити, чи одержано висновок із дотриманням закону.
Заборона суперечливої поведінки також не підлягає застосуванню. Незаявлення негайного заперечення проти долучення висновку не є визнанням його правильності чи відмовою від права надалі наводити аргументи щодо допустимості. Відповідач замовив експертизу ще до подання висновку до суду, а тому не міг розумно покладатися на подальшу процесуальну поведінку позивача при прийнятті рішення про її проведення.
Крім того, позивач заявив свої заперечення до вирішення справи по суті, а відповідач отримав можливість надати на них письмову відповідь, чим і скористався 01.06.2026. Отже, принципи змагальності та рівності сторін порушені не були.
9. Оцінка медичних документів відповідача
На підтвердження того, що 15.08.2024 відповідач не міг підписати договір у місті Павлограді, він також послався на медичні документи щодо звернення цього дня за медичною допомогою у місті Дніпрі.
Медичний документ може підтверджувати факт звернення відповідача за медичною допомогою, проведення огляду або лікувальних процедур. Проте сам по собі такий факт не підтверджує неможливості підписання договору протягом усього дня 15.08.2024.
Спірний договір містить календарну дату та зазначення міста Павлограда, але не фіксує конкретної години його підписання. Відповідач не довів, що: перебував у медичному закладі протягом усього дня; був госпіталізований або не міг залишити місце надання допомоги; стан його здоров`я виключав можливість пересування, спілкування чи підписання документів; під час лікування не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; відстань між Дніпром і Павлоградом об`єктивно унеможливлювала його перебування в обох містах у різний час одного дня. 
Так само закон не вимагає, щоб обидві сторони договору підписували один письмовий документ одночасно та в присутності одна одної, якщо інше не встановлено договором або законом.
Виписка, оформлена у 2026 році на підставі раніше створеної медичної документації, не втрачає доказового значення лише через пізнішу дату її видачі. Проте її доказове значення обмежується тими обставинами, які в ній безпосередньо зафіксовані. Вона не може підтверджувати негативний факт непідписання договору, якщо не містить даних про цілодобове перебування відповідача у медичному закладі або про стан, несумісний із підписанням документів.
Таким чином, медичні документи підтверджують лише окрему супутню обставину - звернення відповідача за медичною допомогою 15.08.2024, але не спростовують можливості підписання ним договору цього самого дня та не компенсують недоліків висновку № 551/04-2026.
10. Висновок колегії суддів щодо експертизи
Суд першої інстанції, навівши зміст висновку № 551/04-2026 та загальне положення статті 104 ГПК України про відсутність у висновку експерта наперед установленої сили, не надав належної оцінки: повноваженням приватної установи на проведення криміналістичної експертизи; дослідженню технічної копії замість оригіналу; відсутності експериментальних зразків; кількості, якості та часовому походженню порівняльного матеріалу; методичним обмеженням, зафіксованим самим експертом; невідповідності між такими обмеженнями та категоричністю кінцевої відповіді; обмеженому доказовому значенню медичних документів. 
Така неповнота оцінки не відповідає вимогам статей 86, 104, 236 ГПК України щодо всебічності дослідження доказів та мотивованості судового рішення.
Колегія суддів дійшла висновку, що висновок експерта № 551/04-2026 не може бути прийнятий як допустимий доказ непідписання договору відповідачем, оскільки почеркознавче дослідження проведене приватною установою, яка не мала передбачених законом повноважень на здійснення криміналістичної експертизи.
Крім того, дослідження технічної копії договору, відсутність експериментальних і достатньої кількості різночасових вільних зразків, неможливість перевірки монтажу та інші внутрішні обмеження висновку не дозволяють вважати його достовірною і достатньою підставою для категоричного встановлення виконання підпису іншою особою.
Відхилення цього висновку саме собою не доводить, що спірний підпис безумовно виконаний відповідачем. Воно означає лише те, що відповідач не довів допустимими та достовірними доказами свого твердження про виконання підпису іншою особою.
Медичні документи також не підтверджують об`єктивної неможливості підписання договору 15.08.2024. Тому заперечення відповідача щодо неукладення договору повинні оцінюватися у сукупності з іншими незалежними доказами фактичного виникнення та виконання позикових відносин, дослідженими колегією суддів у попередніх блоках цієї постанови.
Щодо фінансової спроможності позивача, пов`язаності осіб та тверджень про штучне формування боргу
Відповідач обґрунтовував заперечення проти позову також тим, що ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» нібито не мало фінансової можливості надати позику в розмірі 3 000 000 грн, а спірні платежі здійснювалися в межах господарської діяльності групи пов`язаних підприємств із використанням рахунку ФО-П Тихонова О.М. як технічного транзитного рахунку.
На підтвердження цієї версії відповідач посилався на: фінансову звітність ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» за 2024 рік; незначний залишок грошових коштів товариства на кінець 2024 року; перебування відповідача на посаді директора ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД»; наявність у ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» і ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД» спільного кінцевого бенефіціарного власника - ОСОБА_3 ; листування у групі «CEO LIS Group» щодо практики використання ФО-Пів фізичних осіб; подальше перерахування коштів із рахунку ФО-П Тихонова О.М. на користь осіб, пов`язаних із відповідною групою підприємств; виникнення після звільнення відповідача інших грошових претензій за розписками від 25.09.2025; відкриття цивільного та кримінального проваджень щодо інших боргових документів. 
Позивач, зі свого боку, зазначав, що суд першої інстанції не дослідив фінансову звітність у повному обсязі, не врахував наявність у товариства значного обсягу залученого фінансування, фактичне здійснення переказів та часткове повернення коштів, а також надав невиправдано широке доказове значення обставинам інших спорів і кримінального провадження.
Колегія суддів оцінює ці доводи таким чином.
1. Щодо права та фінансової можливості позивача надати позику
За змістом статей 1046- 1048 ЦК України сторонами договору позики можуть бути фізичні та юридичні особи. Цивільне законодавство не ставить можливість юридичної особи бути позикодавцем у залежність від розміру її статутного капіталу, чистого доходу, кількості працівників або належності до фінансових установ.
У постанові від 18.07.2012 у справі № 6-79цс12 Верховний Суд України зазначив, що договір позики є загальною договірною конструкцією, учасниками якої можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить обмежень щодо суб`єктного складу таких правовідносин (постанова Верховного Суду України у справі № 6-79цс12).
Згідно зі статтями 6, 627 ЦК України сторони є вільними у визначенні умов договору. Частина перша статті 1048 ЦК України дозволяє сторонам визначити в договорі розмір і порядок одержання процентів, у тому числі погодити безпроцентний характер позики.
Таким чином, саме по собі надання юридичною особою безпроцентної позики не є аномальною або забороненою операцією. Відсутність очевидної для відповідача економічної вигоди позикодавця також не свідчить про фіктивність операції, оскільки суд не уповноважений підміняти органи управління товариства та оцінювати доцільність його господарських рішень поза межами заявленого спору.
Для вирішення цієї справи необхідно встановити не економічну ефективність надання позики, а факт передання коштів, погодження їх позикової природи та наявність невиконаного обов`язку з повернення.
2. Оцінка фінансової звітності ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС»
Твердження відповідача про те, що річний дохід або прибуток ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» у 2024 році становив приблизно 300 000 грн, не відповідає змісту поданої фінансової звітності.
У звітності мікропідприємства за 2024 рік показники наведено у тисячах гривень з одним десятковим знаком. Зі звіту про фінансові результати вбачається: чистий дохід від реалізації продукції, товарів, робіт та послуг - 1 977,7 тис. грн; інші доходи - 0,2 тис. грн; загальна сума доходів - 1 977,9 тис. грн; сукупні витрати - 299,1 тис. грн; чистий прибуток - 1 678,8 тис. грн. 
Таким чином, показник 299,1 тис. грн, на який фактично послався відповідач, характеризує сукупні витрати товариства, а не його дохід чи прибуток.
Крім того, у балансі ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» станом на 31.12.2024 відображено: поточну дебіторську заборгованість у розмірі 11 809,4 тис. грн; нерозподілений прибуток у розмірі 1 678,8 тис. грн; інші поточні зобов`язання в розмірі 10 145,1 тис. грн; загальний баланс у розмірі 11 842,2 тис. грн. 
Рядок «інші поточні зобов`язання» сам собою не розкриває конкретної правової природи залучених коштів і не доводить, від кого та на якій підставі вони були отримані. Тому твердження позивача про те, що вся зазначена сума становила саме позичковий капітал, не може бути встановлено виключно на підставі агрегованого балансового показника.
Водночас наведені дані спростовують твердження відповідача про принципову фінансову неспроможність товариства здійснювати платежі на суму, що перевищувала його статутний капітал або чистий прибуток. Джерелами коштів юридичної особи можуть бути не лише прибуток і статутний капітал, а й залучене фінансування, кредиторська заборгованість, повернення дебіторської заборгованості та інші надходження, що не суперечать закону.
Залишок грошових коштів та їх еквівалентів у розмірі 29,8 тис. грн зафіксований станом на кінець 31.12.2024. Він відображає залишок на конкретну звітну дату після здійснених протягом року операцій, а не загальний обсяг коштів, які перебували в розпорядженні товариства протягом усього 2024 року.
Крім того, умовами договору не передбачалося одноразове перерахування 3 000 000 грн 15.08.2024. Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 договору кошти мали надаватися за заявками позичальника, а пункт 3.1 прямо передбачав отримання окремих частин позики. Фактично 2 978 100 грн перераховувалися численними платежами протягом тривалого періоду.
Тому для виконання договору позивач не повинен був одночасно мати на рахунку всю суму 3 000 000 грн у день складення договору.
Фінансова звітність не є самостійним доказом позикової природи кожного платежу. Однак у сукупності з дослідженими вище банківськими документами вона не підтверджує, а спростовує довід відповідача про об`єктивну неможливість здійснення позивачем відповідних переказів.
Фактичне виконання банками платіжних інструкцій та списання коштів із рахунків позивача також означає, що на дату кожної операції позивач мав відповідний обсяг коштів або інше погоджене з банком джерело для її виконання. Установлення первісного економічного джерела кожної гривні, яка перебувала на банківському рахунку позивача, не входить до предмета доказування за вимогою про повернення позики.
3. Щодо пов`язаності ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» і ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД»
Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» і ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД» мали спільного кінцевого бенефіціарного власника - ОСОБА_3 , а відповідач із 24.07.2024 до 26.09.2025 обіймав посаду директора ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД».
Зазначена пов`язаність є обставиною, яка підлягає врахуванню під час оцінки доказів, оскільки пояснює попередні ділові та організаційні відносини між відповідачем і особами, пов`язаними з позивачем.
Водночас відповідно до статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Наявність спільного кінцевого бенефіціарного власника не припиняє самостійної правосуб`єктності кожного товариства та не дає підстав автоматично ототожнювати їхні активи, зобов`язання і господарські операції.
Сам факт корпоративної пов`язаності: не доводить підроблення договору; не підтверджує здійснення платежів без волі відповідача; не спростовує списання коштів із рахунку позивача та їх зарахування на рахунок ФО-П Тихонова О.М. ; не доводить, що всі операції між учасниками відповідної групи були фіктивними; не створює презумпції недобросовісності позивача. 
Пов`язаність осіб може бути одним із непрямих індикаторів і виправдовувати ретельнішу перевірку операцій, але висновок про штучність боргу має ґрунтуватися на конкретних доказах узгоджених неправомірних дій, а не лише на структурі власності товариств.
Так само дата реєстрації ФО-П Тихонова О.М. і відповідність його КВЕДів транспортно-логістичній діяльності підприємств відповідної групи не доводять, що ФО-П був створений або використовувався без волі відповідача. Ці обставини лише підтверджують, що підприємницька діяльність відповідача відповідала сфері, в якій він одночасно мав професійні та ділові зв`язки.
4. Щодо листування про використання ФО-Пів та подальшого руху коштів
Наданий відповідачем фрагмент листування у групі «CEO LIS Group», у якому обговорювалася можливість виплати винагороди за використання ФО-Пів фізичних осіб, не індивідуалізує ФО-П Тихонова О.М. , не містить номера його рахунку та не встановлює обставин здійснення саме спірних платежів.
Навіть якщо таке листування підтверджує існування певної загальної практики в межах групи підприємств, воно не доводить автоматичного застосування цієї практики до відповідача. Для підтвердження цього необхідні докази передання іншим особам засобів доступу до його банківських рахунків, погодження або непогодження конкретних операцій, фактичного розпорядження рахунком іншими особами. Як уже встановлено у попередньому блоці постанови, таких належних доказів відповідач не подав.
Посилання на подальше перерахування отриманих коштів на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та інших осіб також не змінює висновків щодо первісного отримання коштів.
За змістом статті 1046 ЦК України позикодавець передає грошові кошти у власність позичальника. Отже, після їх зарахування позичальник, якщо інше не встановлено договором, має право розпоряджатися коштами на власний розсуд, у тому числі здійснювати платежі на користь інших осіб.
Подальший напрям використання грошей може мати значення для з`ясування економічного контексту операцій, але сам собою не змінює правової природи первісного надходження. Для такого висновку необхідно встановити іншу погоджену сторонами правову підставу платежів або довести, що відповідач фактично не мав контролю над рахунком. Жодної конкретної альтернативної домовленості, яка б пояснювала одночасно всі перекази від позивача та зворотні платежі на його користь, відповідач не навів і документально не підтвердив.
5. Щодо твердження про виникнення грошових претензій після звільнення відповідача
Відповідач пов`язує пред`явлення позову з конфліктом, який виник у вересні 2025 року під час припинення його трудових відносин із ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД».
Проте сама хронологія спірних операцій не підтверджує, що позикове зобов`язання було сформоване виключно після звільнення відповідача: дата договору - 15.08.2024; перші перекази здійснені у серпні 2024 року; у платіжних документах із моменту початку переказів зазначалося посилання на безвідсоткову позику за договором від 15.08.2024; операції тривали протягом періоду, коли відповідач ще перебував у трудових відносинах із ТОВ «ПРАЙМ-ЛОГІСТІКС СХІД»; частина зворотних платежів на користь позивача здійснена після 26.09.2025, тобто після дати звільнення, на яку посилається відповідач; позов подано після настання передбаченого договором кінцевого строку повернення коштів. 
Твердження про конфлікт після звільнення може пояснювати причини заперечення відповідачем позову, але не спростовує об`єктивну хронологію платежів, що сформувалася задовго до припинення трудових відносин.
Для прийняття версії про штучне створення боргу після звільнення необхідно було б встановити, що всі відповідні платіжні операції, включаючи зворотні платежі після звільнення, здійснювалися іншими особами без відома відповідача. Як установлено колегією суддів вище, така обставина належними та вірогідними доказами не підтверджена.
6. Щодо цивільної справи за розписками від 25.09.2025
Відповідач посилається на наявність цивільної справи № 334/10045/25 щодо стягнення з нього 1 367 616 грн за двома розписками від 25.09.2025, а також на договори заміни кредитора від 20.11.2025 і повідомлення про таку заміну.
Проте зазначений цивільний спір має інший суб`єктний склад, інші боргові документи, іншу суму та іншу правову підставу вимог. Договір позики від 15.08.2024 між ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» і ФО-П Тихоновим О.М. не є предметом позову у справі № 334/10045/25.
Ухвала про відкриття провадження в цивільній справі підтверджує виключно факт прийняття позовної заяви до розгляду. Вона не встановлює дійсності або недійсності розписок, факту передання коштів, застосування до відповідача примусу чи штучного формування боргу.
Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України преюдиційне значення можуть мати обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, за наявності інших передбачених цією нормою умов. Сам факт існування іншого незавершеного провадження преюдиційних наслідків не створює (стаття 75 ГПК України).
Наявність декількох грошових вимог до однієї особи також не свідчить автоматично про їх штучність. Кожна вимога повинна перевірятися окремо з огляду на її підстави та докази.
Нотаріальні заяви ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , складені щодо обставин передання коштів за розписками від 25.09.2025, не підтверджують і не спростовують отримання відповідачем коштів від ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» у 2024- 2025 роках. Тому колегія суддів не покладає ці заяви в основу висновків щодо спірного договору.
Збіг окремих осіб, які беруть участь у різних правовідносинах, може враховуватися під час оцінки їхніх пояснень, але не нівелює доказове значення об`єктивних банківських документів у цій справі.
7. Щодо заяви відповідача про кримінальне правопорушення та внесення відомостей до ЄРДР
Матеріали справи підтверджують, що Тихонов О.М. звернувся до правоохоронного органу із заявою про можливе вчинення щодо нього кримінального правопорушення, оскаржив невнесення відомостей до ЄРДР, а ухвалою слідчого судді відповідну бездіяльність було усунуто. Надалі відомості внесено до ЄРДР, а відповідача допитано як потерпілого.
Ці документи підтверджують послідовність процесуальних дій відповідача щодо захисту своєї позиції. Водночас вони не доводять правдивості всіх викладених ним тверджень.
За змістом статей 214, 303- 307 КПК України внесення відомостей до ЄРДР є початком досудового розслідування. Під час розгляду скарги на невнесення таких відомостей слідчий суддя перевіряє дотримання органом розслідування процесуального обов`язку, але не встановлює факту вчинення злочину, винуватості конкретних осіб чи достовірності всіх обставин заяви (КПК України).
У фабулі кримінального провадження відтворюється зміст повідомлення заявника про можливе кримінальне правопорушення. Тому наведення у витягу прізвищ відповідних осіб та тверджень про погрози, психологічний тиск або штучне формування боргів не є результатом судового встановлення цих обставин.
Касаційний кримінальний суд у постанові від 09.09.2020 у справі № 761/28347/15-к указав, що витяг із ЄРДР не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки реєстр є електронною базою обліку відомостей про кримінальні провадження.
Надання відповідачу статусу потерпілого та його допит також не є підтвердженням установленості злочину. Протокол допиту відображає повідомлену самим відповідачем версію подій, яка підлягає перевірці органом досудового розслідування.
Крім того, основна фабула кримінального провадження стосується обставин оформлення розписок від 25.09.2025 на суму 1 367 616 грн. Навіть згадування в подальших клопотаннях договору позики від 15.08.2024 свідчить лише про ініціювання відповідачем перевірки цього документа, а не про встановлення факту його підроблення.
Матеріали справи не містять вироку, ухвали про закриття кримінального провадження з установленими фактичними обставинами чи іншого судового рішення, яке набрало законної сили та встановлювало б: підроблення договору позики від 15.08.2024; здійснення банківських операцій без відома відповідача; незаконне використання банківського рахунку ФО-П Тихонова О.М.; вчинення позивачем або його посадовими особами шахрайських дій. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19 наголосила, що навіть вирок або ухвала суду в кримінальному провадженні не можуть оцінюватися відірвано від предмета та встановлених у них конкретних обставин. Тим більше сам факт початку досудового розслідування не підтверджує нереальності господарської.
Таким чином, заява відповідача, ухвала слідчого судді, витяг із ЄРДР та протокол допиту підтверджують факт кримінально-процесуального реагування, але не мають преюдиційного значення і не є доказами штучного створення спірного позикового зобов`язання.
Суд першої інстанції детально відтворив позицію відповідача щодо фінансового стану позивача, пов`язаності підприємств і використання ФО-Пів у господарській діяльності групи, однак не надав цим доводам самостійної мотивованої оцінки.
Зокрема, місцевий господарський суд не встановив: що показник 299,1 тис. грн відображає витрати, а не дохід або прибуток позивача; що чистий прибуток товариства у 2024 році становив 1 678,8 тис. грн; що в балансі відображено інші поточні зобов`язання в розмірі 10 145,1 тис. грн; що залишок коштів 29,8 тис. грн визначений на кінець року і не характеризує рух коштів протягом року; що кошти за умовами договору та фактично перераховувалися окремими частинами; які конкретні докази підтверджують використання рахунку відповідача без його волі; яке доказове значення для цього спору мають інша цивільна справа та кримінальне провадження. 
Посилання суду на те, що інші доводи не спростовують його висновків, не замінює оцінки суттєвих і взаємно суперечливих доказів, як цього вимагають статті 86, 236 ГПК України.
Колегія суддів дійшла висновку, що: довід про фінансову неможливість позивача здійснити спірні перекази ґрунтується на неправильному прочитанні фінансової звітності; спільний кінцевий бенефіціарний власник товариств і попередні трудові відносини відповідача з одним із них не доводять штучності позики; загальне листування про використання ФО-Пів не підтверджує використання саме ФО-П Тихонова О.М. без його волі; подальше спрямування отриманих коштів іншим особам саме собою не змінює правової природи їх первісного надходження; виникнення іншого цивільного спору та відкриття кримінального провадження не встановлюють факту підроблення договору або відсутності позикових правовідносин; твердження про формування боргу як помсту після звільнення не узгоджується з хронологією платежів, яка розпочалася більш ніж за рік до припинення трудових відносин і включала зворотні платежі після звільнення. 
Наведені відповідачем обставини становлять альтернативне пояснення загального господарського контексту, однак не утворюють послідовної та підтвердженої доказами версії, яка б пояснювала всю сукупність переказів від позивача, зворотних платежів на його користь і зазначених у них призначень.
За стандартом вірогідності доказів така версія є менш переконливою, ніж сукупність установлених у попередніх блоках об`єктивних банківських операцій та подальшої поведінки сторін. Тому відповідні доводи відповідача не можуть бути підставою для відмови у позові, а протилежні аргументи апелянта в цій частині є обґрунтованими.
Щодо доводів апелянта про формальне застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду та внутрішні неточності оскаржуваного рішення
Окремо апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, навівши у мотивувальній частині рішення низку правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України щодо договору позики, письмової форми такого правочину та доказового значення документів, не здійснив належного співвіднесення цих правових висновків із конкретними фактичними обставинами цієї справи.
Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги обґрунтованими у наведеній нижче частині.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення повинні бути наведені встановлені судом обставини, докази, на підставі яких вони встановлені, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Таким чином, саме по собі цитування правової позиції Верховного Суду не є належним її застосуванням. Для використання певного правового висновку суд повинен встановити обставини справи, у якій такий висновок сформульовано, визначити юридично значущі ознаки спірних правовідносин та співвіднести їх з обставинами справи, що розглядається.
Суд першої інстанції правильно виходив із загального положення про те, що договір позики є реальним договором та відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так само правильним є загальний висновок про необхідність установлення дійсної правової природи відносин сторін та про те, що сам по собі напис у призначенні платежу, сформований особою, яка здійснює перерахування, не за будь-яких обставин є достатнім для підтвердження укладення договору позики.
Водночас помилка суду першої інстанції полягає не у наведенні цих загальних правових положень як таких, а у їх застосуванні без урахування всієї сукупності встановлених у цій справі обставин, оцінених колегією суддів у попередніх блоках цієї постанови.
Так, у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 сформульовано висновок про те, що під час дослідження боргових документів суд повинен встановлювати їх справжню правову природу та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, наведена правова позиція не зводиться до формальної перевірки наявності одного документа. Навпаки, вона вимагає з`ясування реального змісту відносин сторін.
Постанова Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16 також стосувалася правовідносин за договором позики та необхідності встановлення факту передання грошових коштів і виникнення обов`язку щодо їх повернення.
Проте фактична доказова ситуація у справі № 908/3819/25 не обмежується лише спірною копією договору чи односторонньо сформованим позивачем призначенням платежів. Як уже встановлено колегією суддів, у матеріалах справи наявні самостійні банківські документи щодо перерахування коштів та, що має принципове значення, документи щодо зворотного перерахування частини коштів самим відповідачем із зазначенням правової підстави такого повернення.
У зв`язку з цим колегія суддів окремо оцінює посилання суду першої інстанції та відповідача на постанову Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 755/16831/19.
У зазначеній справі Верховний Суд виходив, зокрема, з того, що саме по собі зазначення особою, яка перераховує кошти, у призначенні платежу відомостей про позику не може автоматично підтверджувати додержання письмової форми договору позики та існування відповідного договірного зобов`язання.
Однак наведений правовий висновок не може бути застосований до справи № 908/3819/25 без урахування істотної відмінності фактичних обставин.
У цій справі доказове значення мають не лише платіжні документи, сформовані ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» при перерахуванні коштів ФО-П Тихонову О.М., а й наступна поведінка самого відповідача, який здійснював зворотні платежі позивачу із зазначенням їх призначення як повернення займу.
Саме тому йдеться не про одностороннє визначення позивачем правової природи платежів, а про взаємопов`язану поведінку обох сторін.
Такий підхід узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, відповідно до якої не можна кваліфікувати договір як неукладений після його повного або часткового виконання сторонами, якщо їх фактичні дії свідчать про укладення та виконання відповідного договору.
Особливе значення для спірних правовідносин має також подальша практика Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Так, у постанові від 16.10.2025 у справі № 909/1049/24 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, оцінюючи спір щодо безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі, врахував не лише платіжні документи щодо надання коштів, а й обставину їх часткового повернення позичальником. Верховний Суд виходив із того, що фактичне виконання договору сторонами свідчить про їх волевиявлення на виникнення відповідних договірних відносин.
При цьому у тій же постанові Верховний Суд окремо відхилив посилання на справу № 755/16831/19, наголосивши на необхідності враховувати відмінність фактичних обставин при застосуванні сформульованих у ній правових висновків.
Аналогічний підхід щодо юридичного значення конклюдентних дій сторін та часткового виконання договору застосовано Верховним Судом у постанові від 07.05.2026 у справі № 909/1107/24. У тій справі правове значення мало те, що позикодавець фактично перераховував кошти, а позичальник частково їх повертав, тобто дії обох сторін були спрямовані на виконання відповідного грошового зобов`язання.
Таким чином, правова оцінка у справі № 908/3819/25 не може ґрунтуватися на абстрактному протиставленні «наявний оригінал договору - договір існує; відсутній оригінал - договірні правовідносини не доведені».
Застосування частини шостої статті 91 ГПК України означає неможливість покладення в основу рішення конкретної копії письмового доказу за наявності передбачених цією нормою умов, однак не усуває обов`язку суду відповідно до статей 73, 76, 79 та 86 ГПК України дослідити й оцінити інші самостійні докази та встановити на їх підставі фактичну правову природу відносин сторін.
Інший підхід фактично надавав би відсутності одного письмового доказу наперед встановлену силу щодо всієї іншої доказової бази, що суперечить статті 86 ГПК України.
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з апелянтом, що суд першої інстанції фактично застосував наведені ним правові висновки Верховного Суду вибірково: правильно вказавши на необхідність з`ясування правової природи спірних відносин, суд не довів такий аналіз до логічного завершення і не пояснив, якою іншою правовою або економічною підставою можуть бути обумовлені встановлені банківські операції, у тому числі зворотні платежі відповідача з відповідним призначенням.
Водночас апелянт звертає увагу і на низку внутрішніх неточностей оскаржуваного рішення.
Зокрема, в одному з фрагментів рішення судом неправильно зазначено суму позовних вимог - 2 118 144,08 грн замість фактично заявлених 2 118 114,08 грн.
Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» заявило до стягнення саме 2 118 114,08 грн, які визначено як різницю між загальним розміром перерахованих відповідачу коштів - 2 978 100 грн та повернутими коштами - 859 985,92 грн.
Крім того, апелянт обґрунтовано звертає увагу на неправильне відображення судом першої інстанції окремих реквізитів і суми одного з платежів, тоді як наявні у справі банківські документи підтверджують здійснення 06.11.2024 платежу в сумі 210 000 грн.
Колегія суддів зазначає, що окремо взята технічна описка у сумі позову чи реквізитах одного платіжного документа сама по собі не могла б бути достатньою підставою для скасування правильного по суті судового рішення.
Разом із тим у цій справі такі неточності підлягають оцінці не ізольовано, а в контексті встановлених апеляційним судом недоліків дослідження доказів та мотивування рішення.
Йдеться, зокрема, про те, що помилки допущено саме щодо обставин, які належать до центрального предмета доказування: розміру заявленої вимоги та руху грошових коштів між сторонами.
Так само термінологічно неправильним є ототожнення договору позики та договору позички.
Цивільний кодекс України чітко розмежовує ці правові конструкції: договір позики врегульований статтями 1046- 1053 ЦК України та передбачає, зокрема, передачу у власність грошей із виникненням обов`язку повернути таку ж суму, тоді як договір позички, врегульований статтями 827- 836 ЦК України, стосується безоплатного передання речі у користування.
Тому використання у мотивувальній частині рішення поняття «договір позички» стосовно спірного грошового договору є юридично неточним.
Разом із тим колегія суддів не розглядає самі по собі такі термінологічні чи арифметичні неточності як самостійну і достатню підставу для скасування рішення.
Їх значення полягає у тому, що разом із уже встановленими недоліками оцінки платіжних документів, факту часткового повернення коштів, поведінки сторін та інших доказів вони додатково підтверджують, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог сформований без належного всебічного дослідження всієї сукупності юридично значущих обставин.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів приймає частково: технічні неточності оскаржуваного рішення не є самостійною підставою для його скасування, однак довід про формальне та неповне застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду є обґрунтованим і узгоджується з установленими апеляційним судом недоліками оцінки доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що наведені судом першої інстанції загальні положення про правову природу договору позики та письмову форму такого договору самі по собі є правильними, однак їх застосування до конкретних обставин справи № 908/3819/25 було неповним, оскільки суд не врахував юридичного значення фактичного часткового виконання грошового зобов`язання та не здійснив належного співвіднесення використаної судової практики з відмінними фактичними обставинами цієї справи.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно додаткового рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 та розподілу витрат на професійну правничу допомогу
Предметом апеляційного перегляду також є додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026, яким заяву Фізичної особи-підприємця Тихонова Олексія Михайловича про розподіл судових витрат задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС» на користь відповідача 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач просив стягнути з позивача загалом 92 000 грн судових витрат, з яких 72 000 грн становили витрати на професійну правничу допомогу та 20 000 грн - витрати на підготовку висновку експерта.
Суд першої інстанції не поклав на позивача 42 000 грн із заявлених 72 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та повністю відмовив у покладенні на позивача 20 000 грн витрат на підготовку експертного висновку, визначивши до відшкодування 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» оскаржує додаткове рішення саме в частині стягнення з нього 30 000 грн та, зокрема, посилається на: пропуск відповідачем установленого частиною восьмою статті 129 ГПК України строку для подання доказів судових витрат; відсутність до закінчення судових дебатів належної заяви про подання таких доказів після ухвалення рішення; неспівмірність та часткове дублювання заявлених адвокатом робіт; відсутність належного підтвердження оплати саме професійної правничої допомоги адвоката; неналежність використання судом відомостей із сайту work.ua як орієнтира для визначення розумного розміру витрат.
Колегія суддів оцінює зазначені доводи з урахуванням такого.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За частинами першою та другою статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Чинне регулювання відповідних питань міститься у статтях 123, 126 та 129 ГПК України.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, яка сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
При цьому відповідно до частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих послуг, а також ціною позову та значенням справи для сторони.
Частиною п`ятою статті 126 ГПК України передбачено можливість зменшення судом за клопотанням іншої сторони розміру витрат у разі недотримання вимог щодо їх співмірності, а обов`язок доведення неспівмірності покладається на сторону, яка заявляє відповідне клопотання.
Разом із тим під час розподілу судових витрат застосуванню підлягають також критерії частини п`ятої статті 129 ГПК України, зокрема пов`язаність витрат із розглядом справи, обґрунтованість та пропорційність їх розміру предмету спору, поведінка сторін під час розгляду справи та інші визначені процесуальним законом обставини.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду неодноразово наголошувала, що суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат не пов`язаний лише домовленістю між адвокатом та клієнтом щодо розміру гонорару, оскільки така домовленість сама по собі не створює обов`язку для іншої сторони компенсувати всю погоджену суму. Суд повинен оцінити такі витрати з точки зору їх реальності, необхідності, обґрунтованості та розумності. Відповідний підхід, зокрема, відображено у додатковій постанові Об`єднаної палати КГС ВС від 15.03.2024 у справі № 910/10009/22.
Щодо дотримання відповідачем порядку та строку подання доказів судових витрат
Апелянт насамперед заперечує проти самого процесуального права відповідача на розгляд заяви про розподіл судових витрат, посилаючись на частину восьму статті 129 ГПК України.
За змістом цієї норми докази на підтвердження розміру судових витрат подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила відповідну заяву; у разі неподання доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. Аналогічне застосування цієї норми послідовно відображене у практиці КГС ВС.
Матеріалами справи, однак, підтверджується, що вже у відзиві на позовну заяву від 19.01.2026 відповідач навів попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн та заявив вимогу про покладення таких витрат на позивача.
За таких обставин колегія суддів не погоджується з доводом апелянта про повну відсутність до закінчення розгляду справи волевиявлення відповідача щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Метою передбаченої частиною восьмою статті 129 ГПК України попередньої заяви є, зокрема, своєчасне повідомлення іншої сторони про намір учасника вимагати розподілу відповідних витрат. У цій справі позивач був обізнаний про такий намір відповідача ще зі стадії подання відзиву.
Стосовно строку подання остаточних доказів матеріалами справи підтверджується, що рішення по суті спору ухвалено 12.06.2026, а 15.06.2026 представником відповідача документи щодо судових витрат були передані кур`єрській службі Mercury Express за накладною № R1973973 для направлення до Господарського суду Запорізької області. У зв`язку з відсутністю відомостей про їх доставлення 19.06.2026 представник відповідача повторно подав заяву та докази через підсистему «Електронний суд» разом із клопотанням про поновлення процесуального строку.
Відповідач обґрунтовував поважність причин пропуску тим, що документи були оформлені та передані кур`єрській службі ще 15.06.2026, тобто до закінчення п`ятиденного строку, а після виявлення відсутності відомостей про їх доставлення представник без невиправданого зволікання повторно звернувся до суду засобами ЄСІТС.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.06.2026 відповідний процесуальний строк поновлено та заяву про розподіл судових витрат прийнято до розгляду.
Колегія суддів ураховує заперечення позивача про те, що використання приватної кур`єрської служби замість підсистеми «Електронний суд», відсутність детального опису вкладення та повного трекінгу відправлення ускладнювали перевірку змісту і маршруту кореспонденції. Такі заперечення позивач заявляв у суді першої інстанції.
Водночас сам по собі вибір стороною дозволеного способу направлення процесуальних документів та подальше виникнення проблем з їх доставленням не означає автоматично недобросовісності цієї сторони. З огляду на передачу документів перевізнику 15.06.2026 та повторне звернення до суду вже 19.06.2026 колегія суддів не встановила достатніх підстав вважати поновлення судом першої інстанції процесуального строку таким, що саме по собі зумовлює незаконність додаткового рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неможливості розгляду заяви відповідача виключно з підстав пропуску процесуального строку та відсутності попередньої заяви про судові витрати колегія суддів відхиляє.
Щодо доводів про неналежне підтвердження оплати правничої допомоги у зв`язку з перерахуванням коштів на рахунок Волошиної К.Ю. як фізичної особи-підприємця
Матеріалами справи підтверджується, що правнича допомога відповідачу надавалася адвокатом Волошиною Крістіною Юріївною на підставі договору про надання правничої допомоги від 24.12.2025.
На підтвердження витрат відповідач подав, серед іншого, договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду № 1 від 15.06.2026, акт приймання-передачі наданої правничої допомоги, акт звірки взаєморозрахунків, детальний опис виконаних робіт та фіскальні чеки на суми 32 000 грн і 40 000 грн.
Апелянт указує, що відповідні платежі здійснено на рахунок Волошиної К.Ю. як фізичної особи-підприємця з КВЕД 69.10 «Діяльність у сфері права», тоді як професійна правнича допомога у справі надавалася нею у статусі адвоката.
Колегія суддів не вважає цю обставину самодостатньою підставою для висновку про відсутність витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги, а порядок його обчислення та сплати визначається договором про надання правничої допомоги.
При цьому Верховний Суд виходить із того, що для розподілу витрат на професійну правничу допомогу визначальним є підтвердження договором та іншими доказами обсягу наданих послуг і їх вартості; такі витрати можуть підлягати розподілу незалежно від того, чи вони вже фактично сплачені клієнтом, чи лише підлягають сплаті. Зазначений висновок, зокрема, наведений у постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та раніше сформований Об`єднаною палатою КГС ВС у справах № 922/445/19 і № 910/906/18.
Тому навіть можливі питання щодо способу бухгалтерського чи податкового відображення отриманого адвокатом доходу не спростовують самі по собі факту надання правничої допомоги за договором та визначеної сторонами вартості такої допомоги.
У такий спосіб, довід апелянта про те, що здійснення платежів на рахунок Волошиної К.Ю. як ФО-П автоматично виключає можливість їх кваліфікації як витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів відхиляє.
Щодо відсутності погодинної деталізації та співмірності заявлених витрат
Апелянт також звертав увагу на те, що поданий відповідачем детальний опис робіт не містив кількості годин, витрачених адвокатом на кожну окрему дію, вартості однієї години роботи, тривалості підготовки документів та тривалості участі у кожному судовому засіданні.
Сам по собі такий довід не є достатньою підставою для відмови у відшкодуванні витрат.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 виходила з того, що учасник справи повинен надати детальний опис робіт тією мірою, яка дозволяє суду визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу; надмірний формалізм при оцінці такого опису є неприпустимим. Якщо договором установлено фіксований розмір гонорару, відсутність відомостей про фактичну кількість годин сама по собі не свідчить про недоведеність відповідних витрат.
Водночас це не позбавляє суд обов`язку перевірити, чи пов`язані заявлені роботи з розглядом конкретної справи та чи є їх вартість обґрунтованою і пропорційною.
Позивач у суді першої інстанції навів конкретні заперечення щодо складу заявлених витрат. Зокрема, зазначав про фактичне дублювання первинної консультації, аналізу матеріалів, формування стратегії захисту, підготовки відзиву та подальшого аналізу заперечень і судової практики; включення до гонорару організаційних та технічних дій; окреме врахування часу на переїзди та очікування; включення 5 000 грн за аналіз корпоративної, фінансової та трудової інформації; а також 6 000 грн за організаційно-правовий супровід почеркознавчого дослідження при одночасному заявленні 20 000 грн безпосередньо витрат на саме експертне дослідження.
Суд першої інстанції частково врахував зазначені заперечення. Зокрема, він виходив із того, що організаційно-правовий супровід почеркознавчого дослідження здійснювався за ініціативою самого відповідача, кількість судових засідань частково була пов`язана з поданням відповідачем додаткових клопотань та доказів, а окремі роботи дублювали формування доказової бази, вже викладеної у відзиві на позовну заяву. Саме з цих мотивів заявлені 72 000 грн витрат на правничу допомогу були зменшені до 30 000 грн.
Таким чином, твердження апелянта про те, що суд першої інстанції взагалі не здійснив оцінки співмірності заявлених витрат, матеріалами справи не підтверджується.
Разом із тим колегія суддів погоджується з апелянтом у тій частині, що посилання суду першої інстанції при визначенні розміру компенсації на відомості комерційного вебсайту work.ua щодо середньої заробітної плати адвоката в Україні не є самостійним передбаченим процесуальним законом критерієм розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Заробітна плата працівника за трудовим договором та гонорар адвоката за договором про надання правничої допомоги мають різну правову природу. Критерії, які має застосовувати господарський суд, безпосередньо визначені статтями 126 та 129 ГПК України: складність справи, час і обсяг виконаної роботи, ціна позову та значення справи, пов`язаність витрат із розглядом справи, їх обґрунтованість і пропорційність.
Тому відомості загальнодоступного комерційного ресурсу про середню заробітну плату не можуть підміняти собою оцінку названих критеріїв.
Однак саме по собі таке допоміжне посилання суду першої інстанції за наявності інших мотивів щодо зменшення заявленої суми не утворювало б безумовної самостійної підстави для скасування додаткового рішення.
Щодо визначального наслідку зміни результату розгляду спору по суті
Водночас вирішальне значення для результату апеляційного перегляду додаткового рішення має не окреме питання щодо розміру чи документального підтвердження гонорару, а результат перегляду основного рішення у справі.
Згідно з частиною четвертою статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, а в разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Додаткове рішення від 06.07.2026 ґрунтувалося на тому процесуальному результаті, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 у задоволенні позову ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» було відмовлено повністю, тобто відповідач був стороною, на користь якої вирішено спір.
Саме внаслідок такого результату суд першої інстанції поклав частину понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу на позивача.
Проте за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС».
Таким чином, процесуальна передумова, на якій ґрунтувалося покладення 30 000 грн витрат ФО-П Тихонова О.М. на ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС», відпала.
У разі задоволення позову відповідач не має права на компенсацію за рахунок позивача понесених ним у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, оскільки відповідно до загального правила частини четвертої статті 129 ГПК України такі витрати залишаються за відповідачем.
Верховний Суд у своїй практиці також виходить із похідного характеру розподілу судових витрат від результату вирішення спору: зміна чи скасування рішення по суті з ухваленням нового рішення зумовлює відповідну зміну розподілу судових витрат.
За таких обставин подальше визначення апеляційним судом того, чи відповідали критеріям співмірності саме 30 000 грн, 20 000 грн або інша частина фактичного гонорару відповідача, не має правового значення для вирішення питання про їх стягнення з ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС», оскільки після зміни результату вирішення основного спору будь-яка частина витрат відповідача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції не підлягає покладенню на позивача.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що предметом апеляційного оскарження з боку ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» є додаткове рішення в частині стягнутих з нього 30 000 грн. Відмова суду першої інстанції у покладенні на позивача решти заявлених відповідачем витрат не створює для апелянта несприятливих правових наслідків та не потребує зміни за його апеляційною скаргою.
У такий спосіб, доводи апеляційної скарги щодо додаткового рішення підлягають задоволенню в частині кінцевого процесуального результату, хоча колегія суддів погоджується не з усіма наведеними апелянтом мотивами.
Доводи щодо повної відсутності попередньої заяви про судові витрати, безумовної неможливості поновлення строку, автоматичної неналежності витрат через перерахування коштів на рахунок адвоката як ФО-П та обов`язковості погодинної деталізації фіксованого гонорару не знайшли підтвердження.
Водночас визначальною є та обставина, що внаслідок скасування рішення від 12.06.2026 та задоволення позову відсутня передбачена статтею 129 ГПК України правова підстава для покладення на ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» будь-якої частини витрат ФО-П Тихонова О.М. на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
У зв`язку з цим додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 у справі № 908/3819/25 в оскарженій частині щодо стягнення з ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» на користь ФО-П Тихонова О.М. 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні заяви ФО-П Тихонова О.М. про покладення зазначених витрат на ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС».

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до статті 275 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції, зокрема, має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно зі статтею 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні рішення від 12.06.2026 Господарський суд Запорізької області не забезпечив повного та всебічного з`ясування обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, а висновок про недоведеність існування між сторонами позикового зобов`язання сформував без належної оцінки всієї сукупності наявних у справі доказів та фактичної поведінки сторін.
Як детально встановлено та мотивовано у попередньому розділі цієї постанови, суд першої інстанції фактично надав визначального значення відсутності оригіналу договору позики та питанню належності підпису відповідача на поданій його копії, водночас не надавши належної правової оцінки самостійним письмовим доказам, що підтверджують фактичний рух коштів між сторонами, та, насамперед, факту систематичного часткового повернення відповідачем отриманих коштів із зазначенням у платіжних документах призначення платежу як повернення займу за договором б/н від 15.08.2024.
При цьому матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» у період з 23.08.2024 по 05.09.2025 перерахувало ФО-П Тихонову О.М. грошові кошти на загальну суму 2 978 100 грн, тоді як відповідач здійснив часткове повернення коштів на загальну суму 859 985,92 грн, унаслідок чого неповернутим залишився залишок у розмірі 2 118 114,08 грн.
Сам факт часткового повернення відповідачем коштів у зазначеному розмірі суд першої інстанції встановив, однак належного юридичного значення такій поведінці відповідача не надав, помилково оцінивши відповідні платіжні документи переважно як підтвердження руху коштів та ведення сторонами господарської діяльності. Водночас у призначенні зворотних платежів самим відповідачем зазначалося «Повернення займу згідно договору безвідсоткового займу б/н від 15.08.2024 без ПДВ» та «Повернення займу по договору б/н від 15.08.2024 без ПДВ».
Колегія суддів дійшла висновку, що встановлені у справі обставини повинні оцінюватися не ізольовано одна від одної, а у їх взаємному зв`язку. Сукупність банківських документів щодо перерахування коштів позивачем, прийняття їх відповідачем та подальше часткове повернення самим відповідачем коштів із прямим посиланням на повернення займу є більш вірогідною та переконливою щодо існування між сторонами відповідного грошового зобов`язання, ніж наведені відповідачем заперечення проти його існування.
Відсутність оригіналу договору позики за конкретних обставин цієї справи та застосування до його копії положень частини шостої статті 91 ГПК України не усувають доказового значення інших письмових доказів і не можуть мати наслідком автоматичний висновок про відсутність самого грошового зобов`язання.
Так само поданий відповідачем висновок експерта № 551/04-2026 від 01.05.2026, оцінений колегією суддів у сукупності з іншими доказами, не спростовує встановленої за стандартом вірогідності доказів фактичної поведінки сторін щодо передання та часткового повернення грошових коштів за однією і тією ж правовою підставою.
При цьому колегія суддів у розділі 8 цієї постанови надала окрему оцінку доводам відповідача щодо доступу інших осіб до його банківського рахунку, поясненням свідка ОСОБА_6 , обставинам господарських взаємовідносин та пов`язаності окремих суб`єктів, матеріалам кримінального провадження, фінансовій спроможності позивача, обставинам втрати оригіналу договору та іншим доказам, на які посилалися учасники справи.
Оцінені як окремо, так і в сукупності, зазначені докази та доводи не спростовують факту одержання відповідачем коштів та подальшого часткового виконання ним обов`язку з їх повернення саме як займу.
Тому висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем підстав для стягнення заявленої заборгованості не відповідає встановленим обставинам справи та є наслідком неповної оцінки доказів і неправильного застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до статті 1046 ЦК України договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлених договором.
З огляду на встановлений факт отримання відповідачем грошових коштів, їх часткове повернення та відсутність доказів повернення решти отриманих коштів у розмірі 2 118 114,08 грн, колегія суддів доходить висновку про доведеність позовних вимог ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» у повному обсязі.
Таким чином, рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 у справі № 908/3819/25 не може бути залишене в силі та відповідно до статті 277 ГПК України підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» та стягнення з ФО-П Тихонова Олексія Михайловича на користь ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» 2 118 114,08 грн заборгованості.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 колегія суддів виходить з такого.
Додаткове рішення в частині стягнення з ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» на користь ФО-П Тихонова О.М. 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу було ухвалене виходячи з результату вирішення спору рішенням від 12.06.2026 - повної відмови в задоволенні позову. Саме цей результат був процесуальною підставою для покладення відповідної частини судових витрат відповідача на позивача.
Водночас унаслідок скасування рішення від 12.06.2026 та ухвалення апеляційним судом нового рішення про задоволення позову в повному обсязі відпадає правова підстава для покладення на ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» витрат ФО-П Тихонова О.М. на професійну правничу допомогу.
Відповідно до загального правила частини четвертої статті 129 ГПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Питання нового розподілу судових витрат у зв`язку зі зміною результату розгляду спору підлягає вирішенню апеляційним судом.
Таким чином, додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 в оскарженій частині, якою з ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» на користь ФО-П Тихонова О.М. стягнуто 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, також підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в покладенні зазначених витрат на ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС».
При цьому та обставина, що колегія суддів не погодилася з усіма окремими мотивами апелянта щодо додаткового рішення, зокрема стосовно наслідків сплати коштів на рахунок адвоката як фізичної особи-підприємця чи необхідності обов`язкової погодинної деталізації фіксованого гонорару, не впливає на обсяг задоволення апеляційної скарги, оскільки визначальним є результат апеляційного перегляду та фактичне задоволення заявлених апелянтом вимог.
Таким чином, з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права при оцінці доказів та невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС» підлягає задоволенню; рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі, а додаткове рішення від 06.07.2026 скасуванню в оскарженій частині щодо стягнення 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частиною першою статті 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до частини четвертої цієї статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. На необхідності здійснення такого нового розподілу судових витрат у разі зміни результату вирішення спору послідовно наголошує Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» у повному обсязі, судові витрати позивача зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та за апеляційний перегляд підлягають покладенню на відповідача - ФО-П Тихонова Олексія Михайловича.
Як убачається з матеріалів справи, ціна позову становить 2 118 114,08 грн. За подання позовної заяви майнового характеру позивачем визначено судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, а з урахуванням подання позовної заяви в електронній формі та застосування передбаченого частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» коефіцієнта 0,8 розмір судового збору становив 25 417,37 грн.
Сплату ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» зазначеної суми підтверджує платіжна інструкція № 501 від 09.12.2025 на суму 25 417,37 грн, у призначенні платежу якої зазначено про сплату судового збору за позовом ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» до Господарського суду Запорізької області.
Відповідно до підпункту 4 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. При поданні процесуального документа в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Виходячи з ціни позову 2 118 114,08 грн та з урахуванням подання апеляційної скарги через підсистему «Електронний суд», належний до сплати судовий збір за апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції становить: 2 118 114,08 грн Ч 1,5 % Ч 150 % Ч 0,8 = 38 126,05 грн.
До апеляційної скарги ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» було долучено документ про сплату судового збору за апеляційне оскарження, а серед вимог апеляційної скарги заявлено про стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем у судах першої та апеляційної інстанцій.
При цьому апеляційна скарга подана одночасно на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 та додаткове рішення від 06.07.2026, яким вирішено виключно питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів враховує, що оскарження додаткового судового рішення, яким вирішено лише питання про розподіл судових витрат, не утворює окремого об`єкта справляння судового збору, оскільки вимога щодо розподілу судових витрат не є самостійною позовною вимогою та не впливає на ставку судового збору, що підлягала сплаті при поданні позову. 
У такий спосіт, окрема сума судового збору за апеляційне оскарження додаткового рішення від 06.07.2026 щодо 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу при здійсненні розподілу судових витрат не нараховується.
Таким чином, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог та задоволенням апеляційної скарги з ФО-П Тихонова Олексія Михайловича на користь ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору: 25 417,37 грн - за подання позовної заяви; 38 126,05 грн - за подання апеляційної скарги.
Загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 63 543,42 грн.
Щодо витрат ФО-П Тихонова О.М. на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції колегія суддів зазначає, що питання про присуджені відповідачу 30 000 грн детально вирішено під час перегляду додаткового рішення від 06.07.2026. У зв`язку зі зміною результату вирішення спору та задоволенням позову правові підстави для покладення будь-якої частини цих витрат на ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» відсутні.
Так само у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначав про очікувані витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000 грн та повідомляв про намір подати докази їх понесення у порядку частини восьмої статті 129 ГПК України. Однак, оскільки апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а позовні вимоги - задоволенню у повному обсязі, витрати відповідача на професійну правничу допомогу, пов`язані з апеляційним переглядом справи, відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України не можуть бути покладені на ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» та залишаються за відповідачем.
Інших судових витрат ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС», які були б належним чином заявлені, підтверджені та підлягали розподілу на момент ухвалення цієї постанови, матеріали справи не містять.
Таким чином, за результатами нового розподілу судових витрат з ФО-П Тихонова Олексія Михайловича на користь ТОВ «ЛИС ЛОГІСТІКС» підлягає стягненню 63 543,42 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 277, 282- 284, 327 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС» на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 у справі № 908/3819/25 задовольнити.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2026 у справі № 908/3819/25 скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС» до Фізичної особи-підприємця Тихонова Олексія Михайловича про стягнення 2 118 114, 08 грн задовольнити повністю.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Тихонова Олексія Михайловича (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС» (ідентифікаційний код 45589905; 51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Терьошкіна, буд. 9) 2 118 114, 08 грн заборгованості та 25 417, 37 грн судового збору за подання позовної заяви.
Додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 у справі № 908/3819/25 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС» на користь Фізичної особи-підприємця Тихонова Олексія Михайловича 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу скасувати.
У цій частині ухвалити нове рішення.
У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Тихонова Олексія Михайловича в частині покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС» 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
В іншій частині додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 06.07.2026 у справі № 908/3819/25 залишити без змін.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Тихонова Олексія Михайловича (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛИС ЛОГІСТІКС» (ідентифікаційний код 45589905; 51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Терьошкіна, буд. 9) 38 126, 05 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Видачу наказів, з урахуванням відповідних реквізитів, доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 20.08.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя А.М. Висоцький

Суддя С.В. Вінніков