КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2026 року м. Київ справа №320/11732/24
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу у місті Києві за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Київського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548; 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка, буд. 10), в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, яка виражається у не зарахуванні повного періоду стажу ОСОБА_1 до його страхового пенсійного стажу в повному обсязі;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області зарахувати стаж, зазначений у трудовій книжці серії НОМЕР_2 та додаткових документах страхового пенсійного стажу в повному розмірі (46 років 3 місяці 26 днів).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому призначена пенсія за віком, проте під час призначення пенсії за віком йому не врахований трудовий стаж у повному обсязі. Надалі позивач звернувся із заявою до відповідача про зарахування стажу згідно з трудовою книжкою, проте, відповідач надав відповідь згідно з якою повідомив позивача, що йому зарахований весь стаж, який підтверджений документально.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року відкрите провадження в адміністративній справі.
Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області надав до суду відзив, у якому зазначив, що позивача зараховані всі періоди трудової діяльності згідно з трудовою книжкою та періоди навчання, які не накладаються на трудову діяльність, за виключенням трудової діяльності за які відсутні відомості про сплату страхових внесків.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року призначене судове засідання з розгляду справи та витребувані додаткові документи і пояснення у сторін по справі.
У судових засідання сторони надали додаткові пояснення та підтримали свої позиції, які були заявлені у заявах по суті справи.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року визначено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є пенсіонером за віком та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області. Пенсія була призначена йому 18.08.2017. При призначенні пенсії до його страхового стажу було зараховано 44 роки 8 місяців 22 дні.
Однак, позивач зазначає, що відповідно до його трудової книжки серії НОМЕР_3 та додаткових документів, які надавалися ним органам Пенсійного фонду України, його страховий стаж складає 46 років 3 місяці 26 дні. Тобто, при призначенні пенсії, страховий стаж було зараховано не у повному розмірі.
Тому, позивач звернувся з заявою до відповідача, в якій просив зарахувати стаж, зазначений в трудовій книжці серії НОМЕР_4 та додаткових документах до його страхового пенсійного стажу в повному розмірі (46 років 3 місяці 26 дні). 
Відповіддю ГУПФ України у Київській області від 05.02.2024 у задоволеній його заяви було відмовлено. Підставою відмови зазначено те, що на думку відповідача, до страхового пенсійного стажу позивача зараховані всі періоди, які підтверджені документально.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється, зокрема Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII (далі - Закон N 1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV (далі - Закон N 1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону N 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частин 1 - 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно- правового характеру за умови сплати страхових внесків.
До стажу роботи зараховується також:
а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків;
д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі;
У законодавстві, що діяло раніше (до 1 січня 2004 року), зокрема, у Законі України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII), йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).
Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.
Згідно з пунктом «д» статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
Статтею 62 Закону N Закону України Про пенсійне забезпечення N 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 N 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок N 637).
Пунктом 1 Порядку N 637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Зі змісту наведених норм вбачається, що положення Порядку N 637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальним по відношенню до Закону України "Про пенсійне забезпечення", мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Необхідно наголосити, що періоди трудової діяльності зараховуються до страхового стажу при обчисленні пенсії за періоди до 01.01.2004 відповідно до Закону України від 05.11.91 N 1788-XII Про пенсійне забезпечення, а після 01.01.2004 - Законом N 1058.
До 01.01.2004 стаж зараховується на підставі записів у трудовій книжці. У разі відсутності трудової книжки, а також якщо у трудовій книжці немає необхідних записів, записи неправильні або записані неточні дані, про періоди роботи для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, видані за місцем роботи або архівними установами.
При цьому, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» містить наступні положення та вимоги до сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Так, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків.
Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Страхові внески, які відповідно до цього Закону підлягають сплаті із сум виплат (доходу) за період з дня виникнення у страхувальника зобов`язання щодо взяття на облік як платника страхових внесків до дня його взяття на облік в органах Пенсійного фонду, сплачуються (стягуються) на загальних підставах відповідно до цього Закону за весь зазначений період.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Отже, відповідні положення закону передбачають, що страхові внески за працівників зобов`язані вносити саме роботодавці, а у разі нездійснення таких внесків, законом передбачена відповідальність для страхувальників (роботодавців).
Тому, застрахована особа (працівник) не може нести відповідальність, тим паче негативні наслідки стосовно соціального і пенсійного забезпечення, за неналежне виконання обов`язків страхувальником.
При вирішенні спору суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 (справа N 208/6680/16-а), від 20.03.2019 (справа N 688/947/17), від 30.09.2019 (справа N 316/1392/16-а), відповідно до яких, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Так, з аналізу розрахунків сторін та їх пояснень щодо предмету спору судом вбачається, що всі періоди трудової діяльності ОСОБА_1 після 01.12.2006 є зарахованими у його страховий стаж, оскільки відображені у трудовій книжці та підтверджені відомостями з реєстру застрахованих осіб, доказів протилежного матеріали справи не містять.
Проте, з огляду на вищенаведене, судом критично сприймаються доводи відповідача про не зарахування до страхового стажу наступних періодів роботи ОСОБА_1 :
- період роботи з 01.01.2004 по 30.06.2004 на посаді лікаря Швидкої медичної допомоги Станції ШМД Комунального закладу Охорони здоров`я м. Євпаторія, оскільки відсутня сплата страхових внесків;
- період роботи з 01.08.2004 по 01.08.2004 на посаді лікаря Швидкої медичної допомоги Станції ШМД Комунального закладу Охорони здоров`я м. Євпаторія оскільки відсутня сплата страхових внесків;
- період роботи 19.11.2004 по 30.11.2004 на посаді лікаря невідкладної медичної допомоги у структурному підрозділі м.Ялта 3AT медичний центр "Добробут", оскільки відсутні дані персоніфікованого обліку;
- період роботи з 03.07.2006 по 11.12.2006 на посаді лікаря невідкладної медичної допомоги в Приватному підприємстві «Клініка доктора Валіхновського», оскільки відсутня сплата страхових внесків.
Тому, відповідні періоди роботи, за які підприємство страхувальник нарахувало застрахованій особі працівнику заробітну плату та повинно було утримувати з неї відповідні страхові внески, повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того сплатило підприємство-страхувальник ці страхові внески чи ні, оскільки працівник не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, яке вчинене роботодавцем платником страхових внесків.
Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу) відомостей про сплату підприємством-роботодавцем страхових внесків для нарахування пенсії за наявності відомостей, які підтверджують нарахування заробітної плати (доходу), на які відповідно до Закону нараховуються страхові внески, не може слугувати підставою для позбавлення особи права на пенсію.
Як зазначалося, подібні висновки наведені Верховним Судом в постановах від 27 березня 2018 року у справі N 208/6680/16-а та багатьох інших, зокрема від 24 травня 2018 року у справі N 490/12392/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі N 482/434/17 та інших.
Решта позовних вимог позивача задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.
Так, позивач стверджує, що робота на посаді лікаря Швидкої медичної допомоги Станції ШМД Комунального закладу Охорони здоров`я м.Євпаторія, в період з 01.11.2003 р. по 01.08.2004р., згідно з записами в трудовій книжці №38-39, не враховані періоди з 15.07.2003 по 13.08.2003, з 15.10.2003 по 31.10.2003.
Відповідно до запису №38 трудової книжки, позивач прийнятий на посаду лікаря швидкої допомоги в м. Євпаторія лише 01 листопада 2003 року.
Відповідно до запису №35 трудової книжки 14.07.2003 року він звільнений із займаної посади за власним бажанням зі Станції швидкої медичної допомоги м. Києва.
Згідно з записами 36-37 трудової книжки 14.08.2003 року позивач прийнятий на посаду лікаря виїзної бригади швидкої допомоги Алупкинської міської лікарні та 14.10.2003 року звільнений з відповідної посади.
Тому, яким чином позивач прийшов до висновку, що йому мали врахувати періоди з 15.07.2003 по 13.08.2003, з 15.10.2003 по 31.10.2003 на посаді лікаря Швидкої медичної допомоги Станції ШМД Комунального закладу Охорони здоров`я м.Євпаторія не пояснив.
При цьому суд враховує, що згідно з власними розрахунками позивача, відповідно до яких його страховий стаж становить 46 років 3 місяці 26 днів, спірні періоди ним також самостійно не включено до такого стажу.
Крім того, трудова книжка позивача не містить відомостей про його трудову діяльність у періоди з 15.07.2003 по 13.08.2003 та з 15.10.2003 по 31.10.2003.
Суд також дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача двомісячного періоду, зазначеного у першому записі його трудової книжки до прийняття на роботу до Науково-виробничого об`єднання по ефіроолійних культурах та оліях, оскільки із зазначеного запису неможливо встановити, ким, коли та на підставі яких документів його внесено. Крім того, у ньому не зазначено місце роботи, посаду та конкретний період трудової діяльності.
Сам лише запис про те, що його внесено «згідно з паспортом», без зазначення реквізитів такого документа, зокрема його серії, номера та дати видачі, не дає можливості встановити підстави внесення відповідних відомостей до трудової книжки.
При цьому суд враховує, що паспорт громадянина не є документом, який відповідно до законодавства підтверджує трудовий (страховий) стаж особи.
Стосовно незарахування роботи медбратом в гастрохірургічному відділенні Обласної клінічної лікарні ім. Семашко в період з 07.06.1978 по 02.10.1978 р. запис в трудовій книжці №4-5 та роботи в клінічній лікарні №10 м. Києва на посаді завідуючого відділенням швидкої невідкладної медичної допомоги в період з 18.07.1990 по 02.01.1991 запис у трудовій книжці №24-25, необхідно зазначити наступне.
За матеріалами пенсійної справи, ОСОБА_1 до страхового стажу роботи зараховано періоди навчання з 01.09.1975 по 25.06.1981 в Кримському ордена трудового червоного прапора медичному інституті, згідно з дипломом НОМЕР_5 від 25.06.1981 та з 28.12.1990 по 17.02.1993 в спеціальній клінічній ординатурі Київського державного інституту удосконалення лікарів МОЗ СРСР, згідно з довідкою №12/41-262 АС від 28.08.2017, виданої Національною медичною академією післядипломної освіти імені П. Л. Шупика МОЗ України.
Робота медбратом в гастрохірургічному відділенні Обласної клінічної лікарні ім. Семашко в період з 07.06.1978 по 02.10.1978 р. запис в трудовій книжці №4-5 та робота в клінічній лікарні №10 м. Києва на посаді завідуючого відділенням швидкої невідкладної медичної допомоги в період з 18.07.1990 по 02.01.1991 запис у трудовій книжці №24-25 не зарахована до стажу, оскільки ці періоди перетинаються з періодами навчання.
Докази зарахування до страхового стажу відповідних періодів, які накладаються на періоди навчання містяться в матеріалах справи.
Суд зазначає, що положеннями Закону №1788-ХІІ не передбачено зарахування до страхового стажу періоду роботи за основним місцем та паралельного навчання, одночасно, тобто, фактично зарахування стажу у подвійному розмірі.
Сам по собі факт одночасного навчання та роботи особи до 01 січня 2004 року не є підставою для подвійного зарахування відповідного періоду до страхового (трудового) стажу.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховуються, зокрема, періоди навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації та перекваліфікації. Водночас зазначена норма не передбачає можливості подвоєння стажу у разі збігу в часі періодів навчання та роботи.
За своєю правовою природою трудовий (страховий) стаж є тривалістю певного періоду часу, який обчислюється календарно, а тому один і той самий календарний період не може бути зарахований до стажу двічі з різних підстав. У разі збігу періодів навчання та роботи до стажу зараховується відповідний календарний період один раз.
Аналогічний правовий підхід висловлений Верховним Судом у постанові від 12 вересня 2022 року у справі № 580/4885/20, у якій зазначено, що законодавством не передбачено подвійного зарахування одного й того самого періоду до стажу, а враховується саме фактична тривалість відповідного календарного періоду.
Щодо позовної вимоги зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області зарахувати стаж в конкретному розмірі, а саме 46 років 3 місяці 26 днів, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Європейський суд з прав людини у справі "Чуйкіна проти України" (case of Chuykina v. Ukraine) зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином ст. 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції.
Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia).
Відповідно до вимог абзацу 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За результатом розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач протиправно відмовив позивачу у зарахуванні частини страхового стажу, який відображений у трудовій книжці, проте за час набуття якого не сплачені в повній мірі його роботодавцями страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Розрахунок страхового стажу відноситься до компетенції пенсійних органів і суд не може їх підміняти, особливо за відсутності достовірно підтвердженого альтернативного розрахунку та наявності невідповідностей у розрахунках позивача.
Тому, з метою ефективного захисту прав позивача та враховуючи, що функції з призначення, нарахування та виплати пенсії, а також визначення необхідного для цього стажу є виключними повноваженнями органів Пенсійного фонду, суд вважає за необхідне зобов`язати саме відповідача здійснити зарахування страхового стажу, з урахуванням висновків суду, та здійснення подальшого перерахунку пенсії позивача.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На виконання цих вимог відповідачем не доведено в повній мірі належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.
Водночас докази, подані позивачем, частково підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування частини позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За подання даного адміністративного позову до суду позивачем було сплачено за реквізитами Київського окружного адміністративного суду судовий збір в сумі 1211,20 грн згідно з квитанцією від 23.02.2024 року № 14, який в силу положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно до задоволених вимог.
У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16000,00 грн.
Вирішуючи зазначене питання, суд виходить з наступного.
Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої).
Згідно статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2). Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5). У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, нею врегульовані строки виплати пенсій, а не порядок проведення перерахунку. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6).
Відповідно до частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Проте, позивачем не надано до суду жодних доказів того, що йому надавалася правова допомога та що ним фактично понесені відповідні судові витрати.
Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не зарахування ОСОБА_1 усього страхового стажу, який підлягає зарахуванню відповідно до вимог законодавства.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548; 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка, буд. 10) зарахувати страховий стаж ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ), зазначений у трудовій книжці серії НОМЕР_4 , згідно з висновками суду, зробленими під час розгляду даної справи та здійснити відповідний подальший перерахунок пенсії.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548; 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка, буд. 10).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 06.07.2026.

Суддя Панченко Н.Д.