Справа № 420/13041/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи: Військової частини НОМЕР_1 (Головне управління розвідки МОУ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії , -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо нерозгляду по суті скарги ОСОБА_1 від 26.01.2026;.
-визнати протиправними дії щодо направлення скарги для розгляду до ГУР МО України;
- визнати протиправною бездіяльність щодо нерозгляду запиту від 04.03.2026 по суті;
- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути скаргу та запит по суті з наданням мотивованої відповіді.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ним було подано скаргу до Міністерства оборони України щодо можливих протиправних дій посадових осіб ГУР МО України та запит на публічну інформацію. Зазначені звернення були адресовані Міністерству оборони України. Однак відповідач не здійснив самостійного розгляду звернень, а направив їх до військової частини НОМЕР_1 (ГУР МО України). У подальшому відповіді фактично надані ГУР МО України. Таким чином, скарга на дії посадових осіб ГУР МО України була розглянута самим органом, дії якого оскаржуються. Вказані дії, на думку позивача, свідчать про порушення, а саме: відсутність самостійного розгляду звернення відповідачем порушення принципу об`єктивності та неупередженості формальний характер розгляду.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що права ОСОБА_1 не були порушені Міністерством оборони України, що є самостійною підставою для відмови у позові в даній справі. Звернення (скарга) від 26.01.2026 та запит на інформацію від 04.03.2026 від позивача ОСОБА_1 були прийняті, зареєстровані та розглянуті в Міністерстві оборони України в порядку і у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян» та іншими нормативно-правовими актами Міноборони, які регулюють правовідносини у сфері звернень громадян.
Від третьої особи по справі надійшли пояснення, у яких вказано на необґрунтованість позову та зазначено, що відповідно до положень наказів МО України: від 23.01.2026 №51, який був чинний на момент отримання звернення ОСОБА_1 від 26.01.2026 та від 10.02.2026 №69, який був чинний на момент отримання запиту ОСОБА_1 від 04.03.2026, було передбачено, що Головне управління розвідки спрямовується та координується Міністром оборони України у порядку, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про розвідку» та Положенням про ГУР МОУ.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 420/13041/26 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.
26.01.2026 року ОСОБА_1 подано скаргу до Міністерства оборони України щодо можливих протиправних дій посадових осіб ГУР МО України. 
Листом Міністерства оборони України від 16.02.2026 (№ 220/63/ВихЗВГ/622) скаргу було направлено до військової частини НОМЕР_1 для розгляду в межах компетенції. 
04.03.2026 позивачем подано запит на публічну інформацію до Міністерства оборони України. 
Зазначені звернення були адресовані Міністерству оборони України. Однак відповідач не здійснив самостійного розгляду звернень, а направив їх до військової частини НОМЕР_1 (ГУР МО України).
Вважаючи такі дії та бездіяльність відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Так, на думку суду, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оборону України», Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.
Згідно з п.п. 127 п. 4 Положення про Міністерство оборони України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671 (зі змінами та доповненнями), Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Міністерства оборони України, Збройних Сил України, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства оборони України, а також стосовно актів, які ними видаються, забезпечує в установленому порядку доступ до публічної інформації, розпорядником якої є Міністерство оборони України.
Відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, що затверджена наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735 (далі – Інструкція № 735) визначає порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України, у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України, а також визначає порядок контролю за його дотриманням.
Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ Інструкції № 735, письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця. 
Відповідно до абз. 5 п. 5 розділу ІІ, п. 7 розділу ІІІ Інструкції № 735, відповідь за результатами розгляду звернень в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, військовою частиною, які отримали ці звернення і до компетенції яких входить вирішення порушених у зверненнях питань, за підписом керівника, командира або осіб, які виконують його обов`язки згідно з письмовим наказом.
За змістом ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення, тобто викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.
Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступника, встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Як вбачається з матеріалів справи, звернення (скарга) від 26.01.2026 та запит на інформацію від 04.03.2026 від позивача ОСОБА_1 були прийняті, зареєстровані та розглянуті в Міністерстві оборони України в порядку і у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян» та іншими нормативно-правовими актами Міноборони, які регулюють правовідносини у сфері звернень громадян.
Зважаючи на те, що діяльність розвідувальних органів України додатково до загальних норм законодавства у військовій сфері регулюється спеціальним Законом України «Про розвідку». 
Так, відповідно до положень статті 11 вказаного Закону загальне керівництво розвідувальними органами здійснює Президент України - як Верховний Головнокомандувач. Водночас керівники Центральних органів виконавчої влади, у підпорядкуванні яких перебувають розвідувальні органи, створюють необхідні умови для їх функціонування, спрямовують та координують їх діяльність у порядку, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом та Положеннями про відповідні розвідувальні органи.
Відповідно до положень наказів МО України: від 23.01.2026 №51, який був чинний на момент отримання скарги ОСОБА_1 від 26.01.2026 та від 10.02.2026 №69, який був чинний на момент отримання запиту ОСОБА_1 від 04.03.2026, було передбачено, що Головне управління розвідки спрямовується та координується Міністром оборони України у порядку, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про розвідку» та Положенням про ГУР МОУ.
Окрім того, приписами Закону України «Про розвідку» визначено вичерпний перелік та межі здійснення контролю за діяльністю розвідувальних органів України.
Так, згідно ст.55 Закону, контроль за виконанням покладних на співробітників розвідувальних органів завдань здійснюють керівники цих органів та уповноважені ними посадові особи в порядку визначеному законодавством. Керівники розвідувальних органів та уповноважені ними посадові особи вживають заходів щодо забезпечення дотримання співробітниками таких органів вимог законодавства під час організації та здійснення розвідувальної діяльності.
Згідно з ч. 2 ст. 29 Закону, ніхто не має права неправомірно втручатися у службову діяльність співробітників розвідувальних органів або чинити перешкоди в реалізації ними повноважень визначених законодавством.
Враховуючи наведене, звернення, які надійшли від ОСОБА_1 26.01.2026 та від 04.03.2026 були на підставі ст.7 Закону України «Про звернення громадян», направлені до Військової частини НОМЕР_1 (ГУР МОУ), органу до повноважень та компетенції якого відносяться питання, які були вказані у вищевказаних зверненнях позивача.
Більш того, з матеріалів справи встановлено, що звернення (скарга) від 26.01.2026 ОСОБА_1 була зареєстрована в Міністерстві оборони України за №Б-17312 від 04.02.2026, та в подальшому було направлено для розгляду по суті і надання відповіді до Військової частини НОМЕР_1 за вих. №220/63/ВихЗВГ/622 від 16.02.2026, про що було поінформовано заявника електронною поштою.
Також, запит ОСОБА_1 на публічну інформацію від 04.03.2026 був зареєстрований в Міноборони за №1677/ЗПІ від 05.03.2026 та в подальшому відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» був надісланий до військової частини НОМЕР_1 листом Управління по роботі зі зверненнями громадян та доступу до публічної інформації №220/63/ВихЗПІ/101 від 06.03.2026 для надання заявнику інформації, яка наявна у вказаної установи (в/ч НОМЕР_1 ). А з питань, які відносились до компетенції Управління ЗГДПІ, заявнику була надана відповідь (лист №220/63/Вих ЗПІ/112 від 13.03.2026 через електронну пошту.
На переконання суду, вказані дії посадових осіб Управління ЗГДПІ повністю відповідають Інструкції із забезпечення доступу до публічної інформації в Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 13.06.2017 № 319, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2017 за № 827/30695.
При цьому суд наголошує, що зміст звернення ОСОБА_1 від 26.01.2026 та його запиту від 04.03.2026 не містять опису конкретних дій чи рішень Головного управління розвідки Міністерства оборони, які оскаржуються, а обмежуються лише загальним зазначенням скоєних, на думку позивача, неправомірних вчинків по відношенню до нього.
Більш того, сам факт отримання відповідей на звернення не заперечується позивачем, але він не погоджується лише з їх змістом.
З аналізу вищенаведених правових норм суд дійшов висновку, що розгляд звернення (скарги) від 23.01.2026 громадянина ОСОБА_1 та його запиту на публічну інформацію від 04.03.2026 перебували в компетенції та в межах повноважень ГУР МОУ, визначених Законом України «Про розвідку» та Положенням про ГУР МОУ, а тому відсутні правові підстави для визнання неправомірними дій Міноборони та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відтак, беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи: Військової частини НОМЕР_1 (Головне управління розвідки МОУ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, не обґрунтовані, документально не підтверджені, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст.72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи: Військової частини НОМЕР_1 (Головне управління розвідки МОУ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293,295 КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.
Рішення складено 20.08.2026 року, з урахуванням знаходження судді Харченко Ю.В. у відпустці, у період з 01.06.2026 року по 26.06.2026 року, включно.
Суддя Ю.В. Харченко

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи: Військової частини НОМЕР_1 (Головне управління розвідки МОУ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити
20.08.2026.