ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Єдиний унікальний №332/533/25     Головуючий в 1 інст. Сінєльнік Р.В. 
Провадження №33/807/119/26     Доповідач в 2 інст. Дадашева С.В.
Категорія ч.2 ст.173-2 КУпАП

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року      місто Запоріжжя

Суд апеляційної інстанції у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Дадашевої С.В., розглянув в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою захисника останнього – адвоката Бабіча С.А. на постанову Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04 березня 2025 року, якою 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень,
направлено ОСОБА_1 для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» строком на 3 (три) місяці,
стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 605,60 грн,

Згідно з постановою суду, 16 січня 2025 року о 17-00 год., перебуваючи за адресою мешкання: АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до неповнолітньої дитини (пасинка) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: висловлювався на адресу дитини нецензурною лайкою, принижував його честь та гідність, погрожував фізичною розправою, залякував дитину, внаслідок чого неповнолітній ОСОБА_2 самовільно покинув своє місце мешкання та перебував у розшуку у ВП № 1 як безвісті зникла дитина та станом на 20 січня 2025 року дитина боїться повертатися додому, своїми діями ОСОБА_1 завдав шкоди психічному здоров`ю постраждалої особи ОСОБА_2 та порушив п.п.10 ч.2 ст.3 р.І Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», за що передбачена адміністративна відповідальність за 2 ст. 173-2 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат Бабіч С.А. просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП. 

 
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що зазначена у протоколі інформація не відповідає дійсним обставинам справи.
Посилається на те, що ОСОБА_1 заперечує, що давав письмові пояснення у справі і підпис у поясненні поставлено не ним, а іншою особою.
Наголошує на тому, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заперечують, що давали такі пояснення, які зазначені у протоколі опитування та в суд першої інстанції не викликались для надання пояснень. 
Також, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 , висловлювався на адресу дитини нецензурною лайкою, принижував його честь та гідність, погрожував фізичною розправою, залякував дитину, до матеріалів справи не додано ні аудіо ні відео доказу на підтвердження вказаних обставин.
Вважає, що інші докази, що надійшли до суду разом з матеріалами справи, а саме форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 17 січня 2025 року та інформаційна довідка не мають жодного доказового значення при вирішенні питання.
Зазначає, що в матеріалах справи немає належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру по відношенню до неповнолітньої дитини (пасинка) ОСОБА_2 .
На думку сторони захисту, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи.
Вказує, що рапорт працівника поліції також не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення. 
Зауважує, що судом не було належним чином повідомлено ОСОБА_1 про розгляд справи, та фактично в спрощеному підході було розглянуто справу, порушуючи процесуальні права ОСОБА_1 .

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги (які за змістом є змінами до апеляційної скарги) захисник-адвокат Бабіч С.А. просить змінити постанову суду першої інстанції в частині направлення ОСОБА_1 для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» строком на три місяці, скасувавши цей захід, залишивши в силі адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510,00 грн. 
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 18 вересня 2025 року, після подання апеляційної скарги ОСОБА_1 був мобілізований, що унеможливлює виконання його направлення на програму для кривдників.
Разом з тим, невиконання програми загрожує кримінальною відповідальністю за статтею 390-1 КК України, а спроба виконання означала б самовільне залишення частини та кримінальну відповідальність за статтею 407 КК України, що створює неприпустиму правову колізію.
Висновок суду про відсутність критичного сприйняття ОСОБА_1 своєї поведінки не відповідає фактичним обставинам. Подальша поведінка, зокрема добровільна мобілізація та бездоганна служба в Збройних Силах України, переконливо доводить наявність відповідального ставлення до своїх обов`язків та відсутність необхідності застосування додаткових корекційних програм. Військова служба сама по собі формує ті якості, на розвиток яких спрямована програма для кривдників.
Застосування програми за наявності лише середнього рівня ризику не відповідає принципу пропорційності. Законодавство не встановлює автоматичного зв`язку між середнім рівнем ризику та обов`язковим направленням на програму. Місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування фізично не можуть організувати програму для військовослужбовця, що робить постанову нереалізованою.
Виконання конституційного обов`язку захисту Батьківщини має абсолютний пріоритет перед виконанням програми у справі про адміністративне правопорушення. Створення перешкод у виконанні військового обов`язку через застосування заходів, які не можуть бути реалізовані, суперечить публічним інтересам держави та конституційним принципам. Застосований штраф є достатнім заходом відповідальності, який повного мірою досягає мети адміністративної відповідальності без створення непропорційного обтяження для військовослужбовця.

Заявлене захисником-адвокатом Бабічем С.А. клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вищевказаної постанови суду підлягає задоволенню, оскільки як убачається з оскаржуваної постанови суду першої інстанції, справу судом першої інстанції розглянуто без участі ОСОБА_1 , відомості про отримання останнім копії оскаржуваної постанови в матеріалах справи відсутні, отже доводи апелянта з зазначеного приводу не суперечать матеріалам справи, зловживання своїми процесуальними правами з боку апелянта не убачається. Виходячи з того, що доводи апелянта щодо причин пропуску строку на апеляційне оскарження є переконливими, виходячи з принципу верховенства права, який визнається і діє в Україні (ст.8 Конституції України), задля забезпечення особі, що притягається до адміністративної відповідальності, можливості реалізувати свої процесуальні права, подана апеляційна скарга підлягає розгляду.

В судове засідання, призначене на 08 травня 2026 року, ОСОБА_1 , його захисник-адвокат Бабіч С.А. не з`явилися, про день та час судового засідання повідомлялися своєчасно та належним чином.
Захисник-адвокат Бабіч С.А. надав на адресу апеляційного суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності ОСОБА_1 .
З урахуванням викладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу без участі ОСОБА_1 та його захисника-адвоката Бабіча С.А., що узгоджується з положеннями ст.294 КУпАП.
Перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд доходить таких висновків.
Згідно з вимогами ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Цих вимог закону суд першої інстанції в цілому дотримався при розгляді справи.
Висновки суду щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 судом виконані вимоги ст.ст.280, 283 КУпАП та повно, всебічно з`ясовані обставини справи, дотримані вимоги закону щодо змісту постанови про адміністративне правопорушення.
З матеріалів справи убачається, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, в повному обсязі підтверджена: 
- відомостями з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №004214 від 20 січня 2025 року, згідно з яким 16 січня 2025 року приблизно о 17-00 год., перебуваючи за адресою мешкання: АДРЕСА_2 , вітчим ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до неповнолітньої дитини (пасинка) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: висловлювався на адресу дитини нецензурною лайкою, принижував його честь та гідність, погрожував фізичною розправою, залякував дитину, внаслідок чого неповнолітній ОСОБА_2 самовільно покинув своє місце мешкання та перебував у розшуку у ВП № 1 як безвісті зникла дитина, та станом на 20 січня 2025 року дитина боїться повертатися додому, своїми діями ОСОБА_1 завдав шкоди психічному здоров`ю постраждалої особи ОСОБА_2 та порушив п.п.10 ч.2 ст.3 р.І Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», за що передбачена адміністративна відповідальність за 2 ст. 173-2 КУпАП. У протоколі ОСОБА_1 власноруч зазначив, що з протоколом він згоден, просив розглянути справу без його участі; 
- інформаційною довідкою ст.інспектора СЮП ВП Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області майора поліції Ярової Г. від 20 січня 2025 року до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №004214 від 20 січня 2025 року, складеного щодо ОСОБА_1 , відповідно до якої 16 січня 2025 року надійшло повідомлення від оператора «102» про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , зі слів заявниці 3 дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , поїхали годувати котів на адресу АДРЕСА_3 . Сьогодні о 14-30 годині сусід повідомив, що діти о 16-18 годину погодували котів, зачинили двері та пішли. На даний час діти на телефонні дзвінки не відповідають. Зі слів заявниці, діти напевно у мачухи, за адресою: АДРЕСА_4 .
В подальшому зі слів ОСОБА_2 було встановлено, що між ним та його вітчимом ОСОБА_1 стався конфлікт через ключі від хвіртки та гаража. ОСОБА_1 виражався на адресу неповнолітнього нецензурною лайкою, принижуючи його честь та гідність, також погрожував фізичною розправою та залякував дитину. Своїми діями ОСОБА_1 завдав психологічної шкоди здоров`ю дитини та він самовільно залишив своє місце мешкання, побоюючись фізичної розправи з боку ОСОБА_1 та разом з братом ОСОБА_4 та сестрою ОСОБА_5 попрохали прихистку у ОСОБА_6 , яка є мачухою дітей, та поїхали до неї у АДРЕСА_4 , де і перебувають на цей час. Неповнолітній ОСОБА_2 боїться повертатися додому. Було встановлено, що ОСОБА_1 раніше притягався до адміністративної відповідальності: протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ001096 від 01 серпня 2024 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП, Заводським районним судом м.Запоріжжя накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170,00 грн, протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ 003707 від 25 листопада 2024 року за ч.2 ст.173-2 КУпАП, Заводським районним судом м.Запоріжжя накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн; 
- рапортом, відповідно до якого 16 січня 2025 року о 22-30 годині надійшло повідомлення від оператора «102» про те, що 16 січня 2025 року о 22-20 годині за адресою: АДРЕСА_2 , зі слів заявниці 3 дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , поїхали годувати котів на адресу АДРЕСА_3 . Сьогодні о 14-30 годині сусід повідомив, що діти о 16-18 годину погодували котів, зачинили двері та пішли. На даний час діти на телефонні дзвінки не відповідають. Зі слів заявниці, діти напевно у мачухи, за адресою: АДРЕСА_4 ;
- опитуванням ОСОБА_7 від 17 січня 2025 року, згідно з яким він 16 січня 2025 року з братом ОСОБА_8 та сестрою ОСОБА_9 , приблизно о 15-00 годині приїхали за адресою: АДРЕСА_3 , щоб погодувати котів. Вони погодували котів, почали гратись, він відійшов в іншу кімнату, а коли повернувся, його брат йому сказав, що телефонував ОСОБА_1 та без причин почав на нього кричати, при цьому погрожував і йому, і ОСОБА_2 розправою, залякував обох, казав, що приб`є, коли вони повернуться. Причини такої поведінки ОСОБА_1 вони не зрозуміли, але побоялись повернутись додому, оскільки раніше, також неодноразово, чули погрози від ОСОБА_1 в їх бік і не хотіли повторення цієї ситуації. Фізично ОСОБА_1 їх ніколи не чіпав, тільки обмежувався залякуванням і нецензурною лайкою.
ОСОБА_2 приблизно о 19-30 годині зателефонував ОСОБА_6 – дружині батька, у якої вони неодноразово проживали по кілька днів, вона запропонувала приїхати, викликала їм таксі. Вони приїхали до неї приблизно о 21-00 годині і знаходились в неї до приїзду поліції. Мати, ОСОБА_1 до них не приїжджали, тільки телефонували;
- опитуванням ОСОБА_6 від 17 січня 2025 року, яка пояснила, що вона є вдовою ОСОБА_10 , який є батьком ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . Вона ввечері зателефонувала ОСОБА_11 , який повідомив, що йому по телефону погрожував співмешканець його матері – ОСОБА_12 , погрожував життю та здоров`ю дітей. Вона перелякалась за здоров`я дітей, викликала їм таксі. Двоє хлопців з сестрою приїхали до неї приблизно о 21-00 годині, після чого ОСОБА_1 почав їй телефонувати, погрожувати їй та її матері фізичною розправою. Мати – ОСОБА_13 , не телефонувала ОСОБА_11 , вона зателефонувала ОСОБА_6 і сказала, щоб вона хлопців залишила собі, а їй віддала доньку ОСОБА_14 , знову погрожувала. Вона та діти перелякались, тому вона викликала поліцію;
- формою оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 17 січня 2025 року, згідно з якою поліцейським уповноваженого підрозділу поліції визначено рівень небезпеки:середній. 
- опитуванням ОСОБА_3 від 20 січня 2025 року, яка пояснила, що зранку 16 січня 2025 року вся її родина: співмешканець ОСОБА_1 , сини ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 були вдома, конфліктів між ними не було. Вона займалась господарством. Приблизно о 16-00 годині діти втрьох зібрались їхати годувати котів в квартиру по АДРЕСА_3 , де ніхто на даний момент не проживає. Вона проконтролювала, щоб діти доїхали, нагодували котів, прибрали. Це було приблизно о 19-00 годині. ОСОБА_1 в цей період був з нею, він спілкувався з синами. Приблизно о 19-30 годині вона знову почала телефонувати дітям, але жодний з номерів не відповідав, телефони були відключені. Приблизно о 21-00 годині їй зателефонувала ОСОБА_15 – дружина її колишнього чоловіка, батька синів, і сказала, що всі троє дітей приїхали на таксі, яке вона викликала, до неї в АДРЕСА_4 , чому діти приїхали до неї – нічого не сказала, на запитання не відповідала, кинула слухавку. Після цієї розмови вона зателефонувала в поліцію і на машині поїхали за дітьми, але заблукали по дорозі, повернулись додому приблизно о 24-00 годині, поліція повідомила, що діти знайдені, дійсно перебувають у ОСОБА_16 . Станом на 20 січня 2025 року діти проживають з ОСОБА_17 , окрім доньки, яку вони забрали додому;
- поясненнями ОСОБА_1 від 20 січня 2025 року, згідно з якими, останній зазначив про те, що проживає разом з ОСОБА_3 та її трьома дітьми: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Він 16 січня 2025 року розпивав спиртні напої. Приблизно о 14-30 діти вийшли з дому та поїхали годувати котів. Коли вони перебували на ОСОБА_18 , він зателефонував ОСОБА_11 та в них виник конфлікт з приладу ключів від гаража та хвіртки. Під час розмови він дійсно виражався в бік дитини нецензурною лайкою, принижуючи його честь та гідність. В цей день діти додому так і не повернулися та ОСОБА_19 подала їх у розшук.
Як йому відомо, після його телефонної розмови ОСОБА_11 з ОСОБА_20 та ОСОБА_14 перелякались фізичної розправи з його сторони, вийшовши з квартири, побігли в балку, де зателефонували мачусі ОСОБА_21 , вона їм викликала таксі та діти поїхали до неї, не попередивши ні його, ні ОСОБА_19 .
Після того, як було встановлено місцезнаходження дітей, вони з ОСОБА_19 поїхали до села, але не знайшли будинок, де були діти, оскільки було темно, та повернулися додому. 
З 17 січня 2025 року по 20 січня 2025 року ОСОБА_20 та ОСОБА_11 залишились у ОСОБА_17 , а 19 січня 2025 року о 17-00 годині ОСОБА_14 вони забрали, хлопці категорично відмовляються їхати додому та не вийшли до них поспілкуватися. 
Зазначені докази у їх сукупності підтверджують те, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.173-2 КУпАП, при викладених в постанові суду обставинах.
Об`єктивних даних, які давали би обґрунтовані підстави вважати, що вищевказані докази є сфальсифікованими, чи отримані незаконним шляхом, суду не надано. 
Висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими та повністю відповідають фактичним обставинам справи.
Фактичні обставини справи, з урахуванням додаткових пояснень до апеляційної скарги від 15 січня 2026 року, ніким не оспорюються.
Переглядаючи оскаржувану постанову суду в межах поданої апеляційної скарги, з урахуванням додаткових пояснень до апеляційної скарги від 15 січня 2026 року, а саме доводи сторони захисту про те, що після подання апеляційної скарги ОСОБА_1 мобілізовано, саме тому він не має змоги пройти програму для кривдників, передбачену Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» строком на 3 місяці за адресою вчинення адміністративного правопорушення, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
Враховуючи середній ризик небезпеки відповідно до форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, відсутність даних про критичне сприйняття правопорушником своєї поведінки, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність направлення ОСОБА_1 для проходження програми, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», але на мінімальний строк - на три місяці, згідно з положеннями ст.28 вказаного Закону та ст.39-1 КУпАП. 
Так, відповідно до п.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків.
Відповідно до вимог ч.6 ст.28 вказаного Закону, кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством.
Згідно з положеннями ст.39-1 КУпАП, у разі вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі, суд під час вирішення питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення має право одночасно вирішити питання про направлення особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, на проходження програми для таких осіб, передбаченої законом.
Отже, рішення суду в зазначеній частині повністю узгоджується з вимогами чинного законодавства. 
Доводи захисника про те, що потерпілий ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 заперечують, що надавали пояснення, які відображені у опитуванні, об`єктивно нічим не підтверджуються. 
Також, нічим не підтверджуються доводи апелянта про те, що сам ОСОБА_1 не надавав пояснень, які містяться в матеріалах справи. 
Разом з цим, ці пояснення ОСОБА_1 узгоджуються з його поясненнями, відображеними в протоколі про адміністративне правопорушення, та з іншими доказами. 
Сама по собі заява захисника про те, що потерпілий ОСОБА_2 на цей час заперечує те, що надавав вищевказані пояснення, не є слушною, оскільки навіть у разі наявності таких обставин, це не може бути вирішальним для суду, з огляду на вік потерпілого і того, що не виключена можливість тиску на потерпілого з боку дорослих, зокрема і самого ОСОБА_1 . 
В свою чергу опитування потерпілого відбувалось у присутності педагога. 
Отже, матеріали справи про адміністративне правопорушення містять відомості про те, що неповнолітній ОСОБА_2 протягом тривалого часу – з 16 січня 2025 року по 20 січня 2025 року за однією адресою проживання разом з ОСОБА_1 не перебував, дії, вчинені ОСОБА_1 щодо нього, змусили неповнолітнього потерпілого піти з дому у вечірній час. ОСОБА_2 систематично, згідно з його поясненнями, що стороною захисту не спростовано, піддавався погрозам з боку ОСОБА_1 , через що шукав прихистку у сторонніх осіб. Викладене, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що неповнолітній не почував себе в безпеці за місцем свого постійного проживання через такі дії ОСОБА_1 , що поза сумнівом негативно впливало серед іншого і на його психічне здоров`я. 
Доводи захисника-адвоката Бабіча С.А. в додаткових поясненнях до апеляційної скарги про те, що виконання ОСОБА_1 програми для кривдників є неможливим в зв`язку з проходженням останнім військової служби, також не є слушними, оскільки проходження особою військової служби не виключає автоматично застосування до такої особи вищевказаної програми для кривдників. 
Доводи захисника-адвоката Бабіча С.А. про те, що подальша поведінка, зокрема добровільна мобілізація ОСОБА_1 та його бездоганна служба в Збройних Силах України, переконливо доводить наявність відповідального ставлення до своїх обов`язків та відсутність необхідності застосування додаткових корекційних програм, не є переконливими, оскільки об`єктивно нічим не підтверджені, та з огляду на те, що ОСОБА_1 був притягнутий неодноразово до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.173-2 КУпАП (діяння від 03 липня 2024 року, 25 листопада 2024 року), до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.146 КК України, вчиненого щодо неповнолітньої особи (діяння від 24 серпня 2024 року), при цьому належних висновків не зробив, та менше ніж через 10 днів після ухвалення вироку щодо нього, знову вчинив правопорушення, пов`язане із застосуванням насильства, що свідчить про те, що ОСОБА_1 на шлях виправлення не став. 

Доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, про те, що застосування програми за наявності лише середнього рівня ризику не відповідає принципу пропорційності, є безпідставними, з огляду на відомості про особу ОСОБА_1 та фактичні обставини вчинення інкримінованого йому правопорушення. В свою чергу встановлений рівень ризику в цьому випадку був врахований судом при визначенні строку проходження ОСОБА_1 програми для кривдників, який є мінімальним.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог закону при розгляді цієї справи, в повному обсязі з`ясував обставини справи, дослідив всі докази, які наявні в матеріалах справи, надав цим доказам правильну оцінку.
Оскаржувана постанова суду містить всі відомості, передбачені ст.283 КУпАП, та є належним чином вмотивованою.
Суд першої інстанції правильно вирішив питання про направлення ОСОБА_1 на підставі ст.39-1 КУпАП до відповідного органу на проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

поновити захиснику-адвокату Бабічу С.А. строк на апеляційне оскарження постанови Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04 березня 2025 року.
Апеляційну скаргу захисника-адвоката Бабіча С.А. залишити без задоволення. 
Постанову Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04 березня 2025 року стосовно ОСОБА_1  за ч.2 ст.173-2 КУпАП залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького
апеляційного суду      С.В. Дадашева

Дата документу  Справа № 332/533/25