СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Харків Справа № 922/14/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Тарасова І.В.
за участі секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх.№ 1268 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2026 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Усатою В.В., повне рішення складено 18.05.2026) у справі №922/14/26
за позовом Релігійної організації "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви", м.Харків,
до Харківської міської ради , м.Харків,
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 
- Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради, м.Харків,
- Харківської обласної державної (військової) адміністрації, м.Харків,
- Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації, м.Харків, 
про визнання права власності, 

ВСТАНОВИВ:

Релігійна організація "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, в якому просила визнати за релігійною організацією "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" (код ЄДРПОУ 22672740) право власності на нежитлову будівлю літ. "АБ-1" за адресою: місто Харків, вулиця Академіка Павлова, № 46, площею 447,0 кв.м, а також покласти на відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Олександро-Невський храм у м. Харкові, збудований у 1907 році зусиллями та за кошти вірян, у 1922– 1924 роках був закритий радянською владою, переданий у відання 4-ї радлікарні, повністю переобладнаний під архів лікарні та фактично зруйнований, у зв`язку з чим втратив статус культової споруди і первісний зовнішній вигляд.
Позивач посилався на те, що рішенням Виконкому Московської районної ради м. Харкова від 13.02.1990 № 36 колишню культову будівлю передано релігійному товариству для відновлення її у первісний стан за рахунок віруючих; рішенням Виконкому Харківської облради від 14.12.1990 № 397 зареєстровано релігійну громаду та відкрито культову споруду; 18.11.1991 видано свідоцтво про реєстрацію статуту Релігійної громади Олександро-Невського храму № 73; рішенням Виконкому Московської райради м. Харкова від 01.02.1994 № 24 храм передано з балансу 15-ї міської лікарні на баланс Харківського єпархіального управління, що 22.08.1994 оформлено накладною та "ізвєщєнієм" про безоплатну передачу, а в подальшому майно передано на баланс позивача (лист Харківського єпархіального управління № 01 від 03.05.2005).
Позивач зазначав, що протягом 1991-1994 років за рахунок парафіян здійснено повне відновлення - реконструкцію будівлі без дозвільних документів та без введення в експлуатацію, у зв`язку з чим створений об`єкт має ознаки самочинного будівництва у розумінні частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України, а земельна ділянка під ним перебуває у постійному користуванні позивача на підставі державного акта серії ЯЯ № 307806. Заявою про зміну підстав позову (вх. № 7445 від 30.03.2026) підстави позову доповнено посиланням на статтю 392 ЦК України, оскільки, на думку позивача, його право власності на сьогоднішній день оспорюється (не визнається) з боку відповідача.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.05.2026 у справі №922/14/26 позов задоволено. Визнано за релігійною організацією "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" право власності на нежитлову будівлю літ. "АБ-1" за адресою: місто Харків, вулиця Академіка Павлова, № 46, площею 447,0 кв.м. Стягнуто з Харківської міської ради на користь Релігійної організації "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" витрати зі сплати судового збору у розмірі 3714,24 грн.
Вказане рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що спірні правовідносини виникли у сфері діяльності релігійних організацій та ґрунтуються на правах, визначених Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації", стаття 17 якого гарантує право релігійних громад на повернення культових споруд, передбачаючи два взаємовиключних способи формування майнової основи їх діяльності: або шляхом надання в користування культових будівель та майна, або шляхом повернення у власність релігійних громад; підставою визначалося відповідне рішення виконавчого комітету обласної ради народних депутатів.
Суд першої інстанції встановив послідовність дій/рішень органів влади (рішення № 36 від 13.02.1990, реєстрація громади 14.12.1990, рішення виконкому міської ради від 15.01.1991 про відведення частини земельної ділянки, реєстрація статуту 18.11.1991, рішення № 24 від 01.02.1994, безоплатна передача будівлі з балансу на баланс 22.08.1994, подальша передача на баланс позивача), звернув увагу на використання у цих документах формулювань "безоплатно", "з балансу на баланс" та на передачу культової споруди саме для відновлення у первісний стан за рахунок віруючих.
Місцевий господарський суд зазначив, що позивач звертався до державних органів, органів місцевого самоврядування, організацій та установ з метою підтвердження факту відсутності будівлі храму на балансі будь-якої особи, і отримав відповіді про те, що ані держава, ані територіальна громада таким майном не володіє. З огляду на це суд констатував, що матеріали справи не містять доказів належності спірної будівлі до державної або комунальної форми власності, а докази реєстрації права власності за іншою особою відсутні, що, на думку суду, спростовує доводи відповідача та дає підстави для висновку про набуття позивачем права власності на культову споруду в порядку її повернення відповідно до статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Суд першої інстанції, застосувавши частину 2 статті 331 та частину 1 статті 376 ЦК України з урахуванням правової позиції, сформульованої у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2021 у справі № 320/1889/17-ц, зазначив, що самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта без одержаних дозволів та належно затвердженої проектної документації, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який отримано право власності. Врахувавши лист Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 29.08.2025 № 284/0/250-25 про відсутність з 2011 року інформації про відновлення храму та з 2016 року будь-яких документів щодо будівництва і введення в експлуатацію, суд констатував, що реконструкцію храму проведено без отримання дозвільних документів і храм в експлуатацію не вводився як закінчене після реконструкції будівництво.
Також, з посиланням на приписи частин 3-5 статті 376 ЦК України суд першої інстанції врахував висновки Технічного звіту від 23.10.2025 про відповідність реконструйованого об`єкта вимогам надійної та безпечної експлуатації, наявність державного акта серії ЯЯ № 307806 від 16.02.2022 на право постійного користування земельною ділянкою, виданого на підставі рішення Харківської міської ради від 28.09.2011 № 430/11, а також те, що Харківською міською радою як власником земельної ділянки не порушувалося питання щодо знесення реконструйованої будівлі храму і позов про визнання за територіальною громадою права власності на самочинне будівництво не пред`являвся, а матеріали справи не містять доказів того, що визнання за позивачем права власності призведе до порушення прав третіх осіб. Суд також звернув увагу на викладену Харківською міською радою у запереченнях на клопотання про зупинення розгляду справи (вх. № 6221 від 16.03.2026) позицію про те, що занесення об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України не виключає визнання права власності, оскільки власник пам`ятки зобов`язаний дотримуватися охоронних вимог. За наведеного суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольнив позов у повному обсязі,
Харківська міська рада з рішенням суду першої інстанції не погодилася та звернулася до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2026 у справі №922/14/26 скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Релігійної організації "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" в повному обсязі; судові витрати за подання Харківською міською радою апеляційної скарги покласти на відповідача.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на таке:
- щодо висновків суду про проведення реконструкції храму без отримання дозвільних документів вказує, що в матеріалах справи недостатньо належних і допустимих доказів, які б дозволяли достовірно встановити характер, обсяг та зміст робіт, виконаних позивачем у період 1991-1994 років, первісний стан будівлі до проведення реконструкції, а також фактичні витрати на реконструкцію та джерела їх фінансування, тоді як зазначені обставини мають суттєве значення для правильної кваліфікації виконаних робіт та застосування положень статті 376 ЦК України;
- зазначає про помилкове застосування до спірних правовідносин частин третьої-п`ятої статті 376 ЦК України, оскільки рішенням 10 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 430/11 від 28.09.2011 Олександро-Невській Українській православній церкві надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,5200 га по вул. Академіка Павлова, 46 (кадастровий номер 6310137500:03:007:0044) саме для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "АБ-1" (храм), літ. "Я-2" (недільна школа), літ. "С-1" (дезкамера), а не для легалізації самочинного будівництва; метою надання земельної ділянки було виключно обслуговування вже зареєстрованого об`єкта нерухомого майна. Скаржник наголошує, що відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на самочинно збудоване (реконструйоване) майно, таке майно підлягає знесенню особою, яка його здійснила, або за її рахунок, а Харківська міська рада як власник земельної ділянки згоди на визнання права власності за позивачем не надавала, тому застосування частини третьої статті 376 ЦК України є передчасним;
- щодо розмежування форм власності посилається на статтю 41 Конституції України, частину 1 статті 321, статтю 328 ЦК України та зазначає, що положеннями статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено механізм, за яким культові будівлі і майно, що становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони перебувають, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Урядом Республіки Крим, тобто шляхом прийняття окремого рішення органу державної влади, який є власником відповідної культової будівлі, з посиланням на постанови Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 918/553/16 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 460/939/19;
- зазначає, що згідно з пунктом 3 Указу Президента України № 125/92 від 04 березня 1992 року "Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна" відповідним органам постановлено протягом 1992-1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безоплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням, а Указом Президента України № 279/2002 від 21 березня 2002 року передбачено розроблення плану заходів щодо повернення колишніх культових будівель. Водночас до введення в дію Закону все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року; зазначене законодавство не було визнано нечинним з дня його прийняття, тому держава в особі органів, передбачених статтею 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна, а відповідно до статті 4 Закону України "Про власність" ці органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися такими будівлями. З огляду на це, на думку апелянта, у судів немає підстав для задоволення позовних вимог релігійних організацій до відповідних державних органів про визнання права власності на культові будівлі і майно або про зобов`язання цих органів передати зазначені будівлі і майно у власність або в користування, оскільки інше рішення порушує право державної власності, виходячи зі змісту чинного законодавства;
- скаржник наголошує, що втрата Адміністративним кодексом Української РСР 1927 року чинності (відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 807-ХI від 21 серпня 1985 року) не усуває юридичних наслідків виконання приписів цього Кодексу в період його чинності, зокрема наслідків виконання припису статті 366 щодо визнання культових будівель і майна державною власністю, з посиланням на постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 922/1669/18 та від 19 лютого 2020 року у справі № 910/3044/18. Підсумовуючи, апелянт зазначає, що правовий статус спірної будівлі, набутий на підставі статті 366 АК УСРР 1927 року, не міг бути змінений судом в обхід спеціального адміністративного порядку, передбаченого статтею 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції у питанні розмежування форм власності;
- щодо висновку суду про те, що Харківською міською радою як власником земельної ділянки не порушувалось питання про знесення реконструйованої будівлі храму та не пред`являвся позов про визнання за територіальною громадою права власності на самочинне будівництво, апелянт зазначає, що незгоду проти визнання права власності за позивачем вже було висловлено у відзиві на позовну заяву та під час участі у судових засіданнях, і таке процесуальне заперечення є достатнім проявом позиції власника земельної ділянки відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, а закон не вимагає від власника земельної ділянки обов`язково пред`являти окремий позов про знесення самочинного будівництва.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2026 у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Лакізи В.В., яка входила до складу колегії суддів, для здійснення розгляду судової справи №922/14/26 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Демідова П.В., суддя Тарасова І.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Харківської міської ради (вх.№ 1268 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2026 у справі №922/14/26 та призначено справу до розгляду на 05 серпня 2026 року о 10:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду, про що повідомлено учасників справи. 
10.07.2026 до суду апеляційної інстанції від Релігійної організації "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 7568, документ сформований в системі "Електронний суд" 09.07.2026), в якому позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Харківської міської ради в повному обсязі, залишити рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2026 у справі № 922/14/26 без змін.
В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається, зокрема, на те, що матеріали справи містять достеменні докази руйнування будівлі храму ще в момент її захоплення, закриття і ліквідації: рішенням Губліквідкому від 13.10.1924 постановлено зняти хрести, куполи, дзвони, повністю ліквідувати церкву з переобладнанням під потреби лікарні; тоталітарний режим не мав на меті чіткої фіксації здійснених ним руйнувань, а Друга світова війна з обстрілами та бомбардуваннями міста додатково спричинила руйнацію. Рішенням № 36 від 13.02.1990 Московська райрада м. Харкова зафіксувала, що будівля колишнього храму підлягає відновленню за рахунок вірян, при цьому обсяг коштів не визнавався суттєвою умовою; будівля органами державної влади не сприймалась як культова, оскільки мала двосхилий дах замість куполів, а архівні фотографічні знімки свідчать про занедбаний стан будівлі та про здійснення позивачем робіт з реконструкції будівлі колишнього архіву під культову будівлю.
Позивач наголошує, що фактично з моменту реєстрації релігійної громади та передачі їй спірної будівлі позивач виступав володільцем-власником будівлі храму; з офіційним визнанням власності у 2006 року держава/орган місцевого самоврядування (ХМР), остаточно втратила право володіння об`єктом нерухомості та розпорядження ним; протягом десятиліть безперервного володіння власним коштом, за рахунок внутрішніх капітальних інвестицій та меценатів, реалізував масштабний комплекс реставраційно-відновлювальних робіт з реконструкції храму. Ті витрати, які вдалося зафіксувати, наявні в матеріалах справи, а кошторисна вартість реконструкції не є визначальною, оскільки обсяг робіт доводить, що звичайний архів перетворився на православний храм зі зміною цільового призначення; залучений сертифікований експерт навів у висновку докази результатів реконструкції та підтвердив відповідність будівлі вимогам безпечної експлуатації.
Щодо застосування частин 3-5 статті 376 ЦК України позивач зазначає, що суд першої інстанції слушно вказав на самочинність створеного внаслідок реконструкції об`єкта через відсутність дозвільної документації Інспекції ДАБК, а земля надана позивачу в постійне користування на підставі державного акта серії ЯЯ № 307806 від 16.02.2012, тому він не позбавлений права, передбаченого частиною 5 статті 376 ЦК України; Харківська міська рада не заявляла про бажання знести реконструйовану будівлю храму, права третіх осіб не порушуються, а висновки експерта підтвердили дотримання будівельних норм. 
Вказує, що Харківська міськрада (ХМР), як власник землі під храмом, який виступає у тому числі правонаступником після Московської райради м.Харкова, не визнає права власності на храм, тому саме вона була визначена відповідачем у спорі про право.
Позивач посилається на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 у справі № 923/96/20), зазначає, що знесення є крайнім заходом. Звертає увагу на рішення Харківської облради народних депутатів № 21-7 від 15.01.1991 про вилучення земельної ділянки у лікарні з передачею її в оренду релігійній громаді, а також на те, що оформлення міською радою постійного користування землею у 2012 році, вже після завершення робіт з реконструкції, фактично легалізувало самочинне будівництво відповідно до принципу належного урядування.
Щодо розмежування форм власності позивач зазначає, що будівля храму зводилась у 1907 році як культова, у радянський період примусово вилучена у релігійної громади та використовувалась як архів; рішенням виконкому Московської райради № 36 від 13.02.1990, яке не оскаржене і не визнане нечинним, підтверджено, що будівля архіву є колишньою культовою будівлею, тобто втратила статус культової споруди ще у 1924 році, а тому посилання на статтю 366 АК УРСР 1927 року є безпідставним, оскільки на момент набрання цим кодексом чинності спірний об`єкт статусу культової будівлі не мав. Позивач посилається на статтю 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Церква села Сосулівка проти України" (заява № 37878/02, Страсбург, 28.02.2008) із доповідями моніторингових комітетів (док. 10676 від 19.09.2005 та док. 8272 від 02.12.1998) про брак в Україні ефективних правових способів повернення церковного майна.
За твердженням позивача, отриманий у 1990 році для відновлення об`єкт нерухомості для розміщення храму, за адресою якого ХОДА було зареєстровано релігійну організацію позивача із подальшою реєстрацією змін до статуту у 2017 року, можна розцінювати як згоду ХОДА із оформленням у власність будівлі храму у 2006 році (оскільки вказаний факт нею не оскаржувався 20 років і повністю визнавався).
Позивач наголошує, що офіційні відповіді ХМР та ХОДА свідчать про відсутність оформлення спірної будівлі у комунальну чи державну власність; державні інституції протягом двох десятиліть не виявляли претензій щодо законності правового титулу позивача, що нівелює принцип правової визначеності, гарантований статтею 6 Конвенції; позивач відкрито і добросовісно володіє майном протягом 35 років з моменту реєстрації громади та 20 років з моменту визнання факту права власності рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.08.2006 у справі № 2-а-350, скасованим 29.05.2025 з формальних підстав. Позивач указує на принцип естопелю (заборони суперечливої поведінки), а також перелічує обставини, що підтверджують поведінку власника: реєстрацію громади за адресою храму, укладення договорів з комунальними організаціями, проведення реконструкції та ремонтів, виготовлення технічного паспорта БТІ 18.11.2004, реєстрацію права власності 23.11.2006, оформлення землекористування 16.02.2012, проведення богослужінь. 
Заперечує проти твердження апелянта, що статус державної спірної будівлі набутий на підставі ст. 366 АК УРСР 1927р. не міг бути змінений судом в обхід спеціального адміністративного порядку, передбаченого ст. 17 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації", оскільки статус державної будівля не набула на підставі ст. 366 АК УРСР, належність державі спірної будівлі не доведено, а земля під храмом є комунальною. Зокрема, зазначає, що після розмежування у 2012 році земель державної та комунальної власності земля під храмом залишається комунальною, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інд. № 98220614 від 22.09.2017, і цей факт свідчить, що будівля храму не може вважатись державною.
Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2026 у зв`язку з відпусткою судді Тарасової І.В. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Лакіза В.В.
У судове засідання 05.08.2026 з`явився представник відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги. Представник позивача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином ухвалою суду від 22.06.2026.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.08.2026 оголошено перерву у судовому засіданні до 26 серпня 2026 року о 11:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду; залучено до участі у справі № 922/14/26 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Харківську обласну державну (військову) адміністрацію (вул. Сумська, 64, м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 23912956); залучено до участі у справі №922/14/26 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації (майдан Свободи, 5, Держпром,1-й під`їзд, 4-й поверх, м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 02230856); зобов`язано позивача направити третім особам копію позовної заяви з доданими до неї документами, докази надати суду у строк до 10.08.2026; зобов`язано відповідача направити третім особам копію своєї апеляційної скарги з доданими до неї документами, докази надати суду у строк до 10.08.2026; встановлено третім особам строк до 21.08.2026 для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх.№ 1268 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2026, з доказами їх надсилання учасникам справи.
Вказана ухвала апеляційного господарського суду мотивована тим, що враховуючи встановлені обставини щодо правового статусу спірного нерухомого майна як об`єкта культурної спадщини, а також те, що Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації є уповноваженими органами у сфері охорони культурної спадщини, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до положень статті 50 ГПК України, Харківська обласна державна (військова) адміністрація та Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації, який є структурним підрозділом Харківської обласної державної (військової) адміністрації та органом охорони культурної спадщини на даний час, підлягають залученню до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
10.08.2026 до суду апеляційної інстанції від Харківської міської ради надійшла заява (вх. № 8775, документ сформований в системі "Електронний суд" 07.08.2026) про виконання ухвали суду з доказами направлення копії апеляційної скарги Харківській обласній державній (військовій) адміністрації та Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації. 
Також, 10.08.2026 від Релігійної організації "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" до суду надійшла заява (вх. № 8812) про виконання ухвали суду, згідно з якою на виконання пункту 4 ухвали від 05.08.2026 позивачем направлено залученим третім особам копію позовної заяви разом із додатками, що підтверджується доданими описами про направлення сторонам. 
18.08.2026 через підсистему "Електронний суд" Харківською обласною державною (військовою) адміністрацією та Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації подано відзив на апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх. № 9057), згідно з яким заявники просять апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.
Треті особи посилаються на статтю 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", згідно з якою культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони перебувають, у безоплатне користування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями Кабінету Міністрів України, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а культова будівля та інше майно, які становлять історичну, художню або іншу культурну цінність, передаються з додержанням установлених правил охорони і використання пам`яток історії та культури. Зазначають, що згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року все майно церковних і релігійних громад визнавалося державною власністю, тому держава в особі відповідних органів є належним власником культових будівель; законодавством передбачено механізм передачі у власність релігійним організаціям культових будівель, які були визнані державної власністю за радянських часів, шляхом прийняття окремого рішення органу державної влади, який є власником відповідної культової будівлі (постанови Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 918/553/16, від 28.10.2020 у справі № 460/939/19).
Треті особи зазначають, що за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46 розташована пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення "Лікарняна церква", охоронний № 7004-Ха, занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883 (прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 05.03.1992 № 61 під охоронним № 567/3); з огляду на приналежність до пам`ятки архітектури місцевого значення державної форми власності спірне майно має особливий режим використання та відчуження, а положення Закону України "Про охорону культурної спадщини" як спеціальні норми мають пріоритет над загальними статтями Цивільного кодексу України. Інформація щодо наявності передбаченого статтею 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" погодження органу охорони культурної спадщини щодо передачі вказаної пам`ятки у володіння, користування чи управління позивачу у ХОД(В)А та ДКТ ХОД(В)А відсутня. З огляду на викладене треті особи вважають, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають істотне значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.08.2026 у зв`язку з відпусткою судді Мартюхіної Н.О. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В., суддя Лакіза В.В.
У судовому засіданні 26.08.2026 представник відповідача (Харківської міської ради) та третьої особи (Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради) надав пояснення щодо обставин справи з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, підтримав доводи апеляційної скарги відповідача в повному обсязі. Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги Харківської міської ради з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Представник Харківської обласної державної (військової) адміністрації та Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації підтримав доводи апеляційної скарги Харківської міської ради.
Протокольною ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2026 в судовому засіданні оголошено перерву до 09.09.2026 о 15:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду.
Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2026 у зв`язку з відпусткою судді Лакізи В.В. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В., суддя Мартюхіна Н.О. 
09.09.2026 Релігійною організацією "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" до суду подано клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (вх. №9900), в якому заявник просить залучити до справи № 922/14/26 Управління Харківської єпархії Української Православної Церкви (код ЄДРПОУ 22720284, адреса: 61003, м. Харків, вул. Університетська, 8) в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Вказане клопотання мотивоване, зокрема, тим, що парафія безпосередньо входить до складу Харківської єпархії Української Православної Церкви та підпорядковується їй. 
Заявник зазначає, що згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору. 
На думку заявника, скасування рішення Господарського суду Харківської області у справі № 922/14/26 неодмінно вплине на права та обов`язки Харківської єпархії Української Православної Церкви, оскільки: призведе до скасування наданого позивачу права на майно; потребуватиме виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування як добросовісному власникові (позивачу), так і, зокрема, Харківській єпархії (компенсація понесених єпархією видатків, пов`язаних з вартістю ремонтних робіт із реконструкції/реставрації та капітального відновлення і утримання будівлі храму), при цьому предмет апеляційної скарги не передбачає вирішення питання щодо компенсації вказаних та інших витрат, зокрема єпархії.
За твердженням заявника, факт того, що будівля храму передавалась позивачу у зруйнованому (такому, що потребує реконструкції та відновлювальних робіт) стані, не оспорюється учасниками справи, так само як і факт того, що роботи з відновлення будівлі храму організовані та проведені силами єпархії, кошти на ремонт храму державою чи органами місцевого самоврядування не виділялись, а ремонт проведений парафією за кошти вірян та здебільшого з допомогою асигнувань, виділених Харківською єпархією в рамках статутної підпорядкованості та підзвітності. 
Також, заявник наголошує на тому, що додані документи підтверджують передачу будівлі храму спочатку на баланс Харківського єпархіального управління, де вона обліковувалась з 1994 року по 2005 рік, після чого була передана на баланс релігійній громаді позивача, та підтверджують той факт, що реконструкція і відновлення храму відбувались у момент перебування храму на балансі єпархії, яка здійснювала керівництво та хід всіх процесів по відновленню втраченої святині.
Також 09.09.2026 до суду апеляційної інстанції від Релігійної організації "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" надійшло клопотання про зупинення розгляду справи (вх. №9901), в якому заявник просить зупинити провадження у справі № 922/14/26 за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2026 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 320/25701/25 про визнання протиправним та нечинним наказу Мінкульту № 1883 в частині.
В обґрунтування зазначеного клопотання позивач посилається, зокрема, на таке:
- предметом позовних вимог у цій справі є визнання права власності на будівлю – Олександро-Невський храм за позивачем (Релігійною організацією "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви")
- у провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа № 320/25701/25 за позовом релігійної організації "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, третя сторона – Департамент культури і туризму ХОДА, про визнання протиправним та нечинним наказу Міністерства культури та інформаційної політики України "Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України" від 04.06.2020 № 1883 в частині пункту 5 додатку до наказу, яким до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення занесено об`єкт культурної спадщини "Лікарняна церква", розташований за адресою: вул. Ак. Павлова, 46 в м. Харків; ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 у справі № 320/25701/25 відкрито загальне позовне провадження;
- з відзиву третьої особи на апеляційну скаргу вбачається, що орган державної влади, на який покладено повноваження у сфері релігійної політики та дотримання законодавства щодо культового майна, вважає, що перебування у власності культового майна у вигляді Свято-Олександро-Невського храму суперечить Закону України "Про охорону культурної спадщини" і таке майно не може бути у власності релігійної організації без дозволу відповідних органів;
- вважає, що справи № 922/14/26 та № 320/25701/25 взаємопов`язані, оскільки в разі набрання законної сили рішенням суду у справі № 320/25701/25 немає необхідності отримувати будь-які дозволи на погодження передачі у власність культового майна від ХОВА до позивача, а також спірний нерухомий об`єкт не буде вважатись пам`яткою культури місцевого значення та перебувати під особливим захистом та опікою держави, як вважає ХОВА.
У судовому засіданні 09.09.2026 представник позивача підтримав заявлене клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, посилаючись на канонічну та організаційну підпорядкованість парафії Управлінню Харківської єпархії УПЦ, на перебування будівлі храму на балансі Харківського єпархіального управління з 1994 по 2005 рік та на здійснення відновлення храму, зокрема, за рахунок асигнувань єпархії. 
Також наголошував на наявності підстав для зупинення провадження у даній справі №922/14/26 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №320/25701/25, оскільки треті особи наголошують на тому, що спірна будівля храму належить до пам`ятки культури, тоді як позивачем оскаржується в адміністративному суді такі обставини. 
Під час з`ясування питання щодо подання відповідних клопотань на стадії апеляційного провадження представник позивача повідомив про те, що після залучення апеляційним господарським судом третіх осіб виникла відповідна необхідність, наголошуючи на тому, що це право заявника подавати відповідні клопотання.
Присутній в судовому засіданні представник відповідача (Харківської міської ради) та третьої особи (Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради) зазначив, що не заперечує проти залучення Управління Харківської єпархії Української Православної Церкви в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; клопотання позивача про зупинення провадження у справі залишив на розсуд суду.
Представник Харківської обласної державної (військової) адміністрації та Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації заперечив проти заявлених позивачем клопотань, зазначивши, що заявник не був позбавлений права залучити таку особу під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також про недоведеність заявником можливого порушення прав/інтересів такої особи. При цьому, щодо зупинення провадження наголошував на тому, що у разі скасування адміністративним судом наказу Міністерства культури та інформаційної політики України "Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України" від 04.06.2020 № 1883 в частині, така пам`ятка була прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів 1992 році, тому скасування наказу не вплине на статус цієї будівлі.
Щодо заявленого позивачем клопотання про залучення третьої особи суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Згідно із частинами першою – четвертою статті 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Верховний Суд зазначив, що суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі. Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 201/2760/20 та від 27.02.2024 у справі № 912/164/20.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі у справі на підставі: заяви таких третіх осіб про вступ у справу; заяви учасників справи; за ініціативою суду. Підставою для залучення судом до участі у справі осіб, які не є стороною у справі, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є обставини можливості впливу судового рішення зі спору на права та обов`язки цих осіб щодо однієї із сторін. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.11.2024 у справі № 926/148/24.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому у неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас, предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у такому процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
Колегія суддів наголошує, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. При цьому зазначення на якій стороні (позивача чи відповідача) може вступити у справу третя особа залежить від того, з якою зі сторін у неї існує правовий зв`язок.
Що ж до наявності юридичного інтересу у третіх осіб, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.
Таким чином, у силу положень наведеної вище норми умовою для залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, як за ініціативою суду, так і за клопотанням відповідних осіб, є саме те, що рішення господарського суду може вплинути на їх права та обов`язки щодо однієї із сторін.
Водночас положення частини четвертої цієї статті визначають обов`язок суду зазначити обставин, на які саме права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду.
Отже, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, може бути залучена до участі у справі судом першої інстанції до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання як за відповідною заявою, так і за ініціативою суду.
Разом з тим колегія суддів зазначає, що Релігійною організацією "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" клопотання про залучення Управління Харківської єпархії Української Православної Церкви в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, подано лише на стадії апеляційного перегляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції.
При цьому саме позивач ініціював даний спір, звернувшись до суду з позовом про визнання права власності на спірне нерухоме майно; обставини перебування спірного майна на балансі Харківського єпархіального управління, його подальшої передачі позивачу, а також обставини щодо проведення відновлювальних робіт були відомі позивачу ще на момент пред`явлення позову та становили частину фактичних обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги. 
Проте, позивач не заявляв клопотання про залучення Управління Харківської єпархії Української Православної Церкви до участі у справі як третьої особи, не навів обставин, які б свідчили про неможливість звернення з відповідним клопотанням на стадії розгляду справи судом першої інстанції, а також не обґрунтував, які саме нові обставини стали йому відомі лише після ухвалення оскаржуваного рішення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що предметом спору у цій справі є вимога позивача до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлову будівлю, тоді як питання щодо прав Управління Харківської єпархії Української Православної Церкви на це майно, а також щодо компенсації чи відшкодування понесених ним витрат не є предметом даного спору. 
Саме по собі входження позивача до складу Харківської єпархії Української Православної Церкви та його статутна підпорядкованість останній, на які посилається заявник, не свідчать про наявність у зазначеної особи юридичного інтересу у вирішенні цього спору.
Посилання заявника на можливість виникнення у Управління Харківської єпархії Української Православної Церкви права на компенсацію чи відшкодування витрат, пов`язаних із відновленням та утриманням спірного майна, ґрунтуються на припущеннях щодо можливого виникнення у майбутньому відповідних правовідносин та не підтверджують безпосереднього впливу судового рішення у цій справі на права чи обов`язки зазначеної особи щодо однієї зі сторін спору. При цьому предметом спору у цій справі є вимога саме позивача про визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно, а не вимога, спрямована на витребування цього майна, припинення чи позбавлення позивача права власності на нього, що також свідчить про передчасність таких тверджень заявника.
За таких обставин колегія суддів приходить висновку, що наведені заявником доводи не підтверджують наявності передбачених статтею 50 ГПК України підстав для залучення Управління Харківської єпархії Української Православної Церкви до участі у справі на стадії її апеляційного перегляду, у зв`язку з чим відповідне клопотання задоволенню не підлягає.
Щодо клопотання позивача про зупинення провадження у справі суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано нормами статей 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (пункт 4 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
У разі застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України, згідно з вимогами статті 234 ГПК України, у мотивувальній частині ухвали повинно бути зазначено, зокрема, обґрунтування висновків, яких дійшов суд при постановленні ухвали.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду потрібно у кожному випадку з`ясовувати: 1) як саме пов`язана справа, що розглядається господарським судом, зі справою, яка розглядається іншим судом; 2) чим саме обумовлюється неможливість розгляду справи до розгляду іншої справи іншим судом з метою забезпеченням сторонам розумних строків розгляду їх справ (постанови Верховного Суду від 25.02.2019 у справі № 910/15364/17, від 04.08.2021 у справі № 903/636/20, від 14.09.2022 у справі № 911/1977/21, від 14.12.2022 у справі № 906/750/21).
Верховний Суд зазначав, що, зважаючи на приписи частини четвертої, шостої статті 75 ГПК України, пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (постанова Верховного Суду від 06.09.2022 у справі № 904/4393/21).
Об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.08.2023 у справі №990/24/23).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 01.03.2024 у справі №910/17615/20 зазначив, що: 
по-перше, провадження у справі варто зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього; 
по-друге, під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; 
по-третє, обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення.
Таким чином, для вирішення питання про зупинення провадження у справі з огляду на вимоги пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі.
Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що господарський суд не має права самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин (пункт 8.56.2 постанови Верховного Суду від 28.04.2026 у справі №910/8362/24).
Зі змісту заявленого клопотання вбачається, що позивач не навів належних та достатніх мотивів, які б свідчили про об`єктивну неможливість розгляду справи № 922/14/26 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 320/25701/25, а також не зазначив конкретних обставин, які не можуть бути встановлені та оцінені судом апеляційної інстанції самостійно на підставі наявних у справі доказів.
Позивач пов`язує необхідність зупинення провадження у справі № 922/14/26 з розглядом адміністративної справи № 320/25701/25, предметом якої є оскарження наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883 в частині занесення об`єкта культурної спадщини "Лікарняна церква", розташованого за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46, до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Разом з тим, як вже було зазначено вище, предметом спору у цій справі є вимога позивача про визнання права власності на спірну нежитлову будівлю. Відтак, саме по собі оскарження наказу про занесення об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України не свідчить про об`єктивну неможливість вирішення спору про визнання права власності на цей об`єкт, оскільки питання правового режиму об`єкта культурної спадщини та питання належності права власності на нього не є тотожними.
Крім того, як зазначено представниками Харківської обласної державної (військової) адміністрації та Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації, будівля за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46 перебуває на державному обліку як пам`ятка архітектури місцевого значення "Лікарняна церква", охоронний № 7004-Ха, та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883. Водночас зазначений об`єкт був прийнятий на державний облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 05.03.1992 № 61 під охоронним № 567/3. 
Отже, доводи позивача про те, що скасування наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883 автоматично зумовить зміну статусу спірної будівлі та вплине на можливість вирішення даного спору, не знайшли свого належного обґрунтування.
Таким чином, заявником не доведено існування об`єктивної неможливості розгляду справи № 922/14/26 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 320/25701/25, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України підстав для зупинення провадження у справі, а тому заявлене позивачем клопотання задоволенню не підлягає.
У судовому засіданні 26.08.2026 представник апелянта (Харківської міської ради) та третьої особи (Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради) підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. При цьому, представник заявника апеляційної скарги зазначив про допущення технічної описки в частині вимог скарги про покладення судових витрат на відповідача замість позивача.
Представник позивача просив апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Представник Харківської обласної державної (військової) адміністрації та Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації підтримав вимоги апеляційної скарги Харківської міської ради в повному обсязі та просив її задовольнити.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, щодо хронології існування Олександро-Невського храму м. Харкова у 1913- 2025 рр. позивач зазначив, зокрема, таке. 
Згідно з Відомістю про храм Святого Благовірного та Великого князя Олександра Невського за 1913 рік: церква збудована зусиллями вірян (з дозволу земства за клопотанням та відповідальної участі прихожан храму та настоятеля о. Михайла) у 1907 році. Вказано, що раніше влаштовану у 1830 році в будівлі лікарні церкву скасовано через побудову нової, окремої від лікарні будівлі храму.
У 1923-1924 роках Олександро-Невську церкву було закрито. Зокрема, 29 серпня 1923 року постановою засідання президії ВУЦВК (протокол 29/123) про закриття Олександро-Невської церкви, постановлено погодитись з думкою Харківського МВК (Міськвиконкому) про необхідність закриття церкви. Листом (рішенням) Губліквідкому від 13.10.1924 закриту церкву, розташовану на території лікарні, передано у відання 4-ї Радлікарні із зобов`язанням вжити заходів щодо її повної ліквідації, зокрема зняття хрестів та дзвонів, а також проведення ремонту будівлі для потреб лікарні. 
За твердженнями позивача, після передачі закритої церкви у відання лікарні остання взяла будівлю на облік та в подальшому повністю переобладнала її/зруйнувала храм. У зв`язку з цим, як зазначає позивач, колишня церква втратила статус культової споруди та свій первісний зовнішній вигляд.
Позивач зазначив, що лише у 1990 році відбулось суттєве пом`якшення політики держави у відношенні церкви. Так, рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 13.02.1990 № 36 "Про реєстрацію православного релігійного товариства по вул. Ак. Павлова, 46" постановлено, зокрема, передати релігійному товариству для відновлення у первісний стан за рахунок віруючих колишню культову будівлю, а 15-й міській клінічній психіатричній лікарні (МКПЛ ) - вивезти з будівлі архів в інше приміщення.
14 грудня 1990 року рішенням виконавчого комітету Харківської обласної Ради народних депутатів № 397 вирішено зареєструвати релігійну громаду Української православної церкви та відкрити культову споруду Олександро-Невської церкви в м. Харкові за адресою вул. Академіка Павлова, 46; 
18 листопада 1991 року виконавчим комітетом Харківської обласної Ради народних депутатів видано свідоцтво про реєстрацію Статуту Релігійної громади – Олександро-Невської Української православної церкви № 73.
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 15.01.1991 № 21-7 вирішено вилучити з користування 15-ї міської клінічної лікарні частину земельної ділянки, на якій розташовано храм, та відвести її в тимчасове користування на умовах оренди церковній раді св. Олександро-Невського храму по вул. Академіка Павлова.
Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів міста Харкова від 01.02.1994 № 24 (на підставі рішення міськвиконкому №21-7 від 15.01.1991 про відведення землі храму) вирішено передати Олександро-Невський Храм з балансу 15-ї міської лікарні на баланс Харківського єпархіального управління.
Як зазначив позивач та встановлено судом, 22.08.1994 на виконання рішення № 24 від 01.02.1994 здійснено безоплатну передачу будівлі храму з балансу 15 ХМКПЛ на баланс Харківського єпархіального управління, про що оформлено відповідні документи (накладна, "ізвєщєніє"); а у подальшому вказане майно з балансу Харківського єпархіального управління передане на баланс позивача, що підтверджується, зокрема, листом Харківського єпархіального управління №01 від 03.05.2005 щодо направлення документів та безоплатної передачі майна на баланс громади Свято-Олександро-Невського храму майна згідно з накладною №1 від 22.08.1994.
За твердженням позивача, на момент передачі будівлі для відновлення колишню церкву було майже зруйновано: під час активної антицерковної кампанії з будівлі було знято куполи, хрести та дзвони, стіни з фресками понівечено штукатуркою, а в період Другої світової війни будівля зазнала додаткових значних руйнувань; крім того, будівлю було переобладнано під архів лікарні.
За таких обставин, як зазначав позивач, вірянами та настоятелем було прийнято рішення відтворити зруйнований православний храм. Протягом 1991– 1994 років за рахунок його парафіян (вірян) було здійснено повне відновлення та реконструкцію будівлі; проект відновлення розроблявся Харківською філією проектного інституту "Укрпроектреставрація".
Позивач зазначив, що відновлення будівлі здійснювалося з відома органів місцевого самоврядування, однак, крім рішення про передачу будівлі колишнього храму для її відновлення, інших офіційних дозвільних документів на проведення будівельних робіт компетентними органами не видавалося. Після завершення реконструкції храм в експлуатацію як закінчений будівництвом об`єкт не вводився, у зв`язку з чим свідоцтво про право власності на нього, як зазначає позивач, не оформлювалося.
За твердженням позивача, після реконструкції будівлі архіву лікарні (колишнього храму) з`явився на світ по суті новий об`єкт нерухомості, з новим призначенням – культове майно (храм).
Позивач посилається на відсутність інформація про те, що храм знаходився в комунальній чи в державній власності (немає свідоцтва про право власності), на підтвердження чого додано:
- лист Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 24 липня 2006 року за №14268, згідно з яким будівля Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії по вул. Академіка Павлова, 46 не відноситься до об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Також повідомлено, що реєстрація прав власності та користування здійснюється КП "ХМБТІ", тому для з`ясування власника будівлі Храму, запропоновано звернутися безпосередньо до зазначеного підприємства або до Головного управління архітектури Харківської обласної державної адміністрації, яке здійснює реєстрацію та облік пам`яток архітектури;
- лист Управління з питань майна комунальної власності Харківської обласної держаної адміністрації від 27 липня 2006 року за № 1458, в якому повідомлено, що згідно з додатком 1 до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 26 березня 1999 року № 212 "Про повноваження з управління державним та комунальним майном", зі змінами та доповненнями, будівля Свято-Олександро-Невського храму за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46 не належить до об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області;
- лист-відповідь Регіонального відділення Фонду державного майна України у Харківській області б/н за № 18-7045, згідно з яким Свято-Олександро-Невський храм за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46, знаходиться в Переліку пам`ятників містобудування та архітектури за охоронним номером 576/3. Інформація щодо належності зазначеного об`єкту до державної власності в регіональному відділенні відсутня;
- лист КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 02 березня 2006 року, яким повідомлено, що відомості про балансоутримувача будівлі храму Свято-Олександро-Невського за адресою: м. Харків, вул. Ак.Павлова,46, відсутні.
- лист Управління містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації від14 березня 2006 року за № 01-21/17/357, зі змісту якого вбачається, що Управління містобудування та архітектури розглянуло, зокрема, заяву Олександро Невського Храму Харківської Єпархії УПЦ стосовно передачі у власність віруючим культової споруди – пам`ятки архітектури місцевого значення (охор. № 567/3) розташованої в м. Харкові, вул. Академіка Павлова, 46. У зв`язку з цим управлінням була проведена робота по визначенню балансоутримувача або власника цієї споруди. Згідно з отриманими довідками відомості про балансоутримувача відсутні (лист № 320 від 02 березня 2006 року КП "Харківське міське БТІ"); згідно з даними реєстру державного майна інформація про державну власність споруд відсутня (лист 18-1462 від 17 лютого 2006 року РВ ФДМУ Х/о): вищезазначена споруда не відносяться до об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (лист № 292 від 16 лютого 2006 року управління з питань майна комунальної власності облдержадміністрації). Для остаточного вирішення питання про передачу у власність громадам культових споруд Управління вважало за необхідне проведення наради за участю представників: юридичного відділу апарату облдержадміністрації, управління з питань майна комунальної власності облдержадміністрації, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, КП "Харківське міське БТІ", управління містобудування та архітектури облдержадміністрації, відділу у справах релігій облдержадміністрації, юридичного відділу.
Також з позовної заяви вбачається, що, намагаючись узаконити своє право власності на будівлю храму та вважаючи себе її власником, позивач звертався до суду.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.08.2006 у справі № 2-а-350 в судовому порядку за заявою ОСОБА_1 , який діяв від імені та як настоятель Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії, встановлено юридичний факт права власності релігійної громади (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії на Олександро-Невський храм площею 447,0 кв.м, що розташований по вул. Академіка Павлова,46 у м. Харкові (з урахуванням виправлення описки). Зобов`язано КП "Харківське МіськБТІ" зареєструвати та видати релігійній громаді (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії свідоцтво про право власності на будівлю храму.
На підставі судового рішення право власності на будівлю храму (нежитлова будівля літ. "АБ-1" площею 447.0 кв.м; адреса об`єкта: Харківська обл., м. Харків, вул. Павлова Академіка, буд. 46) зареєстровано за релігійною організацією позивача.
Як зазначив позивач, з моменту ухвалення зазначеного судового рішення у 2006 році до 2025 року всі учасники відповідних правовідносин визнавали право власності позивача на спірну будівлю, зокрема держава, якою було зареєстровано таке право, а позивач відкрито користувався храмом як власник, опікувався його утриманням та укладав договори щодо його обслуговування.
Так, згідно з державним актом серії ЯЯ № 307806 на право постійного користування земельною ділянкою від 16.02.2012, на підставі рішення 10 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 28.09.2011 № 430/11 позивачу надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,5200 га по вул. Академіка Павлова, 46 (кадастровий номер 6310137500:03:007:0044) для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель: літ. "АБ-1" (храм), літ. "Я-2" (недільна школа), літ. "С-1" (дезкамера).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що до матеріалів позовної заяви додано висновок від 27.09.2011 за № 05-05/1707, складений Управлінням культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації щодо погодження проекту відведення земельної ділянки Олександро-Невській Українській православній церкві для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "АБ-1" (храм), літ "Я-2" (недільна школа), літ. "С-1" (дезкамера) по вул. Академіка Павлова, 46 у Московському районі м. Харкова (площа земельної ділянки 0,5200 га), згідно з яким Управління, керуючись Земельним кодексом України та пам`яткоохоронним законодавством, погодило проект відведення земельної ділянки на вказані цілі Олександро-Невській Українській православній церкві; при цьому звернула увагу, що діяльність зазначеної особи повинна відповідати вимогам чинного пам`яткоохоронного законодавства.
Водночас, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 29.05.2025 у справі № 2-а-350 задоволено частково апеляційну скаргу керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації, Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової (державної) адміністрації. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2006 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Заяву ОСОБА_1 в інтересах релігійної громади (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії, заінтересована особа виконавчий комітет Московської районної ради у м. Харкові про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.
Вказана постанова апеляційного суду мотивована тим, що вимога про встановлення права власності релігійної громади на Олександро-Невський храм фактично свідчила про наявність спору про право, який не підлягав розгляду в порядку окремого провадження. Апеляційний суд виходив з того, що між релігійною громадою та державою існує спір щодо права власності на спірну будівлю, яка є пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення, а тому питання про належність права власності на неї мало вирішуватися в порядку позовного провадження за участю відповідних уповноважених органів, зокрема органу охорони культурної спадщини.
Суд також зазначив, що залишення без розгляду заяви про встановлення факту не позбавляє заявника права звернутися до суду для вирішення цього питання в порядку позовного провадження. При цьому, звернув увагу на те, що в даному випадку фактично існує спір між юридичними особами - релігійною громадою та державою в особі уповноважених органів, а спори релігійних організацій між собою та з іншими юридичними особами підлягають вирішенню на загальних підставах в господарських судах відповідно до їх компетенції за винятками, передбаченими в законодавстві.
Звертаючись до господарського суду з даним позовом про визнання права власності позивач посилався на те, що дозвільні документи на виконання будівельних робіт з реконструкції спірної будівлі не видавались, об`єкт в експлуатацію після реконструкції не приймався, що підтверджується листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 29.08.2025 № 284/0/250-25.
Також, відповідно до висновків експерта, наведених у Технічному звіті від 23.10.2025 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єктів їх відповідності будівельних норм, надійної та безпечної експлуатації та визначення відповідності, підготовленого ФОП Шандрик О.І. (кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 006995 від 23.05.2022) реконструйований об`єкт (нежитлова будівля храму по вул. Ак. Павлова, 46 в м. Харків, загальна площа 447,0 кв.м) відповідає вимогам надійної експлуатації (санітарним, пожежним, будівельним нормам) з можливістю його подальшої експлуатації як храму (наслідки відповідальності - СС1) – згідно Державного класифікатора будівель та споруд НК 018-2023 – код об`єкта 1272 – будівлі культової та релігійної діяльності, а саме 1272.1 Церкви, собори, костьоли, мечеті, синагоги та ін. 
Водночас позивач звертав увагу на те, що Харківська міська рада як представник власника земельної ділянки не надавала згоди на визнання права власності за релігійною громадою на спірний об`єкт як на самочинно збудоване майно, проте, за твердженнями позивача, прямо не заперечувала проти його перебування на відповідній земельній ділянці.
Посилаючись на те, що реконструкцію храму проведено без отримання відповідних дозвільних документів, позивач зазначає про наявність ознак самочинного будівництва у розумінні частини першої статті 376 Цивільного кодексу України.
Разом із тим, на думку позивача, з огляду на проведення відновлення та реконструкції будівлі за рахунок коштів парафіян, а також її подальше використання як культової споруди, наявні підстави для визнання за ним права власності на спірне майно відповідно до частини третьої статті 376 Цивільного кодексу України.
Посилаючись на наведені обставини, позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання за Релігійною організацією "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" права власності на нежитлову будівлю літ. "АБ-1", розташовану за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46, загальною площею 447,0 кв.м.
В подальшому, позивачем подано заяву про зміну підстав позову за вх. № 7445 відповідно до якої доповнено підстави позову ст. 392 ЦК України. Вказана заява обґрунтована тим, що заяви по суті справи, які надійшли від відповідача та третьої особи у даній справі, свідчать про те, що відповідач не тільки заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво (реконструкцію храму) права власності на таке реконструйоване майно, а взагалі вважає, що позивачем не набувалося право власності на будівлю храму та не визнає факт повернення культової будівлі у власність релігійної організації.
Таким чином, позивач вважає, що він набув право власності на культову споруду в порядку її повернення у власність у відповідності до статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", що не визнається відповідачем, а також здійснив реконструкцію вказаної культової споруди на відведеній земельній ділянці, що дає підстави визнати за позивачем право власності на реконструйовану культову споруду в порядку ч. 3 ст. 376 Цивільного Кодексу України.
Заперечуючи проти позовних вимог, у відзиві на позов (вх. № 1909/26, документ сформований в системі "Електронний суд" 22.01.2026) Харківська міська рада зазначила, що задоволення позову призведе до порушення публічного інтересу у збереженні об`єкта культурної спадщини місцевого значення – пам`ятки "Лікарняна церква" 1907 року, прийнятої на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 05.03.1992 № 61 під охоронним № 567/3, а згодом наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 1883 від 04.06.2020 з присвоєнням охоронного № 7004-Ха, та до незаконного відчуження майна, яке історично перебувало в державній/комунальній власності.
Зокрема, серед основних заперечень відповідача такі: 
- рішенням № 36 від 13.02.1990 будівлю передано релігійній громаді в користування для відновлення в первісний стан за проєктом Харківського філіалу "Укрпроектреставрація" за рахунок коштів віруючих; питання передачі у власність не вирішувалося;
- рішення від 14.12.1990 № 397 про реєстрацію релігійної громади та відкриття культової споруди, на думку відповідача, свідчить, що відновлення вже було здійснено, оскільки після цього рішенням виконкому міськради від 15.01.1991 № 21-7 вилучено з користування 15-ї міської клінічної лікарні частину земельної ділянки орієнтовною площею 0,16 га, на якій розташований храм, та відведено її в тимчасове користування на умовах оренди церковній раді;
- неможливість застосування ч. 3 ст. 376 ЦК України, оскільки на момент надання ділянки позивач мав зареєстроване право власності на будівлю на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.08.2006 у справі № 2-а-350/2006, а тому надання ділянки не було спрямоване на легалізацію самочинного будівництва;
- з посиланням на приписи ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" зазначив, що законодавством передбачено механізм надання у користування або передачі у власність релігійним організаціям культових будівель, які були визнані державної власністю за радянських часів, шляхом прийняття окремого рішення органу державної влади, який є власником відповідної культової будівлі;
- щодо ст. 366 Адміністративного кодексу УСРР 1927 року вказував, що до введення в дію Закону все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю; це законодавство не було визнано нечинним з дня прийняття, тому держава в особі органів, передбачених ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", є належним власником культових будівель і майна. Втрата чинності Адміністративним кодексом УСРР (Указ Президії Верховної Ради УРСР № 807-ХI від 21.08.1985) не усуває юридичних наслідків виконання його приписів у період чинності. Відповідач посилається на постанови Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 922/1669/18 та від 19.02.2020 у справі № 910/3044/18. Наведеним, на думку відповідача, спростовуються доводи позивача про відсутність власника спірного майна;
- спеціальне законодавство про пам`ятки. Відповідно до п. 3 ст. 8 Закону України "Про власність" особливості здійснення права власності на національні культурні та історичні цінності визначаються спеціальним законодавством. Згідно зі ст. 4 Закону України "Про охорону і використання пам`яток історії і культури" пам`ятки історії і культури перебувають у власності держави; за ст. 21 цього Закону будинки і споруди, віднесені до пам`яток історії та культури, надаються в користування виконавчими комітетами обласних, міських рад за погодженням зі спеціально уповноваженими державними органами охорони пам`яток; інформація про таке погодження в матеріалах справи відсутня; 
- постанова Харківського апеляційного суду від 29.05.2025 у справі № 2-а-350/2006, якою скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.08.2006 та залишено заяву без розгляду, прямо стосується спірного об`єкта; у ній зазначено про те, що оскільки між релігійною громадою Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії та державою фактично існує спір стосовно права власності на Олександро-Невський храм, вказана справа мала розглядатись за участю органу охорони культурної спадщини в порядку позовного провадження, проте зазначений орган залучено не було. 
У поясненнях третьої особи – Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради (вх. № 1915/26, документ сформований в системі "Електронний суд" 22.01.2026) третя особа підтримує позицію відповідача та наводить ідентичні за змістом заперечення проти позову: спотворення змісту рішення № 36 від 13.02.1990; значення рішення № 397 від 14.12.1990 та рішення № 21-7 від 15.01.1991; недоведеність обсягу та вартості робіт з реконструкції; неможливість застосування ч. 3 ст. 376 ЦК України з огляду на мету надання земельної ділянки за рішенням № 430/11 від 28.09.2011 та державним актом серії ЯЯ № 307806 від 16.02.2012; передача "на баланс" за рішенням № 24 від 01.02.1994 не є передачею у власність та не має доказів затвердження міськвиконкомом; механізм ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"; наслідки ст. 366 Адміністративного кодексу УСРР 1927 року; вимоги спеціального законодавства про охорону пам`яток; значення постанови Харківського апеляційного суду від 29.05.2025 у справі № 2-а-350/2006.
07.05.2026 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про задоволення позову з підстав, зазначених вище.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2026 у справі № 922/14/26, яким визнано за Релігійною організацією "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" право власності на нежитлову будівлю літ. "АБ-1" за адресою: місто Харків, вулиця Академіка Павлова, № 46, площею 447,0 кв.м.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Разом з тим, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону. Порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права, а саме нормами ГПК України.
Розділом I "Загальні положення" Господарського процесуального кодексу України, зокрема, передбачено основні положення (глава 1, ст.ст. 1-19), врегульовано питання щодо юрисдикції господарських судів (глава 2, ст.ст. 20-31) та визначено учасників судового процесу (глава 4, ст.ст. 41-72).
Статтею 1 ГПК України унормовано, що цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).
Склад учасників справи в господарському процесі визначено статтею 41 Господарського процесуального кодексу України, а саме відповідно до частини 1 цієї статті у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
За приписами статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
У статті 14 ГПК України закріплено принцип диспозитивності господарського судочинства, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, за принципом диспозитивності визначення предмета, підстав поданого позову, а також відповідачів, до яких звернуті позовні вимоги, є правом позивача, яким він розпоряджається на власний розсуд.
Предметом позову в цій справі є вимога до Харківської міської ради про визнання права власності за релігійною організацією "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" на нежитлову будівлю літ. "АБ-1" за адресою: місто Харків, вулиця Академіка Павлова, № 46, площею 447,0 кв.м. 
Позивач вважає, що набув право власності на культову споруду в порядку її повернення у власність відповідно до ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", а також здійснив реконструкцію на відведеній земельній ділянці, що дає підстави визнати право власності на реконструйовану культову споруду в порядку ч. 3 ст. 376 ЦК України. 
У заяві про зміну підстав позову від 30.03.2026 позивач додатково зазначив, що із заяв по суті справи відповідача та третьої особи (Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради) вбачається, що відповідач не просто заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво (реконструкцію храму) права власності на таке реконструйоване майно, а взагалі не визнає набуття позивачем права власності на будівлю храму в жодному з варіантів, а отже право власності позивача оспорюється (не визнається), що є передумовою для застосування ст. 392 ЦК України.
Водночас, як встановлено судом та не заперечувалось відповідачем, спірна будівля обліковується як пам`ятка архітектури місцевого значення "Лікарняна церква" 1907 року, взята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 05.03.1992 № 61 (охоронний № 567/3) та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883 (охоронний № 7004-Ха).
Враховуючи предмет і підстави заявленого позову, фактичні обставини справи та доводи учасників справи, суд апеляційної інстанції вважає, що для правильного вирішення спору підлягають з`ясуванню, зокрема, питання щодо: чи набув позивач право власності на спірну культову споруду в порядку, передбаченому статтею 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"; чи наявні передбачені частиною третьою статті 376 Цивільного кодексу України підстави для визнання за позивачем права власності на реконструйований об`єкт, зокрема щодо надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно; яке правове значення для вирішення спору має статус спірної будівлі як пам`ятки культурної спадщини; а також чи є Харківська міська рада належним відповідачем у цьому спорі з огляду на положення статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та висновки, викладені у постанові Харківського апеляційного суду від 29.05.2025 у справі № 2-а-350/2006.
Судова колегія зазначає, що у 1991 році прийнято Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" №988-ХІІ від 23.04.1991.
Статтею 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", у редакції Закону від 23.04.1991, передбачено, що релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.
Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР - Уряду Кримської АРСР.
Якщо культова будівля передається в користування двом чи більше релігійним громадам за їх згодою, то з кожною громадою укладається окремий договір, в якому передбачається порядок і черговість користування нею.
Культова будівля та інше майно, які становлять історичну, художню або іншу культурну цінність, передаються релігійним організаціям і використовуються ними з додержанням установлених правил охорони і використання пам`яток історії та культури.
Клопотання про передачу релігійним організаціям культових будівель і майна у власність чи безоплатне користування розглядається в місячний термін з письмовим повідомленням про це заявників.
Релігійні організації мають переважне право на передачу їм культових будівель із земельною ділянкою, необхідною для обслуговування цих будівель.
Володіння і користування землею релігійні організації здійснюють у порядку, встановленому Земельним кодексом Української РСР та іншими законодавчими актами Української РСР.
Договори про надання в користування релігійним організаціям культових та інших будівель і майна можуть бути розірвані або припинені в порядку і на підставах, передбачених цивільним законодавством Української РСР.
Самовільне захоплення культових будівель чи привласнення культового майна не допускається.
Спори з питань щодо володіння та користування культовими будівлями і майном вирішуються виконавчими комітетами обласних, Київської та Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР - Урядом Кримської АРСР. Їх рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством Української РСР. 
23.04.1991 Верховна Рада Української РСР прийняла Постанову № 988-ХІІ "Про порядок введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" з дня його опублікування. 
У цій постанові визначалося, що до приведення законодавства України у відповідність із Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації" застосовуються чинні акти законодавства України, якщо вони не суперечать цьому Закону. Цей Закон застосовується до правовідносин, які виникли після введення його в дію. Щодо правовідносин, які виникли до введення в дію цього Закону, він застосовується до тих прав і обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. Релігійні організації, зареєстровані до введення в дію цього Закону, у разі збереження віросповідної приналежності, для одержання правоздатності юридичної особи подають до 01.01.1992 органам, що здійснюють реєстрацію, лише статути (положення), які відповідають вимогам цього Закону. 
Пункт 6 Постанови Верховної Ради УРСР №988-ХІ від 23.04.1991 передбачав Кабінету Міністрів Української РСР разом з Урядом Кримської АРСР, виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів забезпечити відповідно до Закону Української РСР "Про свободу совісті та релігійні організації" (987-12) повернення у власність чи передачу в безоплатне користування релігійним громадам культових будівель і майна з обов`язковим урахуванням прав як тих релігійних громад, що були власниками цих будівель і майна на момент їх переходу у власність держави, так і тих, які користуються ними в даний час. "
Таким чином, законодавством передбачено механізм надання у користування або передачі у власність релігійним організаціям культових будівель, які були визнані державною власністю за радянських часів, шляхом прийняття окремого рішення органу державної влади, який є власником відповідної культової будівлі.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 918/553/16, від 05.12.2023 у справі № 907/315/19.
Відповідно до пункту 3 Указу Президента України №125/92 від 04.03.1992 "Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна" Раді Міністрів Кримської АРСР, виконавчим комітетам обласних, Київської та Севастопольської міських Рад народних депутатів постановлено протягом 1992 - 1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безоплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням.
Указом Президента України №279/2002 від 21.03.2002 "Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій" постановлено розробити до 1 вересня 2002 року перспективний план заходів, спрямованих на відновлення порушених прав церков і релігійних організацій, зокрема на повернення їм колишніх культових будівель, іншого церковного майна (в тому числі приміщень), що перебувають у державній власності і використовуються не за призначенням та рекомендовано органам місцевого самоврядування вжити заходів з відновлення порушених прав церков і релігійних організацій, зокрема, щодо повернення їм колишніх культових будівель, іншого церковного майна (в тому числі приміщень), що перебувають у комунальній власності і використовуються не за призначенням.
Також, частина 2 статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" в чинній редакції (у редакції Закону № 4579-IX від 21.08.2025) передбачає, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони перебувають, у безоплатне користування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями Кабінету Міністрів України, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.
Отже, законодавством передбачено можливість повернення у власність релігійних організацій культових будівель і майна, що становлять державну власність, шляхом прийняття відповідного рішення уповноваженим законом органом.
До введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року. Зазначене законодавство не було визначено нечинним з дня його прийняття, тобто, таким, що не породило правових наслідків. Тому держава в особі органів, передбачених в статті 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна. Державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону. 
Слід звернути увагу на те, що втрата Адміністративним кодексом Української РСР 1927 року чинності (відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 807-XI від 21.08.1985 "Про визнання деяких законодавчих актів Української РСР такими, що втратили чинність у зв`язку з введенням у дію Кодексу Української РСР про адміністративні правопорушення") на час виникнення спірних відносин сторін у справі не усуває юридичних наслідків виконання приписів цього Кодексу в період його чинності. Це стосується, зокрема, і наслідків виконання припису статті 366 названого законодавчого акта щодо визнання культових будівель і майна державою власністю.
Такий правовий висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 922/1669/18, від 05.12.2023 у справі № 907/315/19.
Враховуючи статус спірної будівлі як пам`ятки культурної спадщини, колегія суддів також зазначає таке.
Частини четверта та п`ята статті 54 Конституції України містять приписи про те, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Судова колегія зазначає, що 13.07.1978 Верховна Рада УРСР прийняла Закон УРСР № 3600-09 "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", відповідно до якого пам`ятками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, зв`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність. Усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою.
Відповідно до статті 4 Закону №3600-09 пам`ятки історії та культури перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, громадських організацій і в особистій власності громадян. Всі виявлені на території Української РСР об`єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність і не мають власника або власник яких невідомий чи в силу закону втратив на них право, переходять у власність держави, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до статті 5 Закону №3600-09 продаж, дарування або інше відчуження пам`яток історії та культури допускається з обов`язковим попереднім повідомленням державних органів охорони пам`яток. При продажу пам`яток держава має переважне право купівлі.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону №3600-09 будинки і споруди, віднесені до пам`яток історії та культури, надаються в користування державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям, установам, а також іншим організаціям і особам виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів за погодженням з спеціально уповноваженими державними органами охорони пам`яток. 
08.06.2000 року прийнято Закон України № 1805-ІІІ "Про охорону культурної спадщини", згідно з яким втратили чинність Закон Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" та постанова Верховної Ради Української РСР від 13.07.1978 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури".
Згідно з пунктом 3 розділу Х "Прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Закон України "Про охорону культурної спадщини", у чинній редакції, регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини як одного з головних елементів національних інтересів України з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь. Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
У статті 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" викладено наступні визначення:
- об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
- нерухомий об`єкт культурної спадщини – об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності;
- пам`ятка культурної спадщини (далі – пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
Відповідно до пункту 16 частини першої статті 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини", до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить погодження відчуження або передачі пам`яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління.
Пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом (частина перша статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини").
За змістом частини першої статті 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
Статтею 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Порядок надання погоджень встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. Перелік пам`яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України. Пам`ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.
Отже слід враховувати, що законодавством визначено спеціальний порядок здійснення права власності на об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками. Зокрема пам`ятки культурної спадщини можуть бути відчужені/передані за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини (стаття 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини").
За приписами статті 3 Закону України "Про охорону культурної спадщини" державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", Виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за збереженням і раціональним використанням державного майна, охороною пам`яток історії та культури (стаття 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації").
Відповідно до положень пункту 16 частини 1 статті 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" повноваження щодо погодження відчуження або передачі пам`яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління належать органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. 
Розпорядженням Харківської обласної військової адміністрації від 24.02.2026 № 130В затверджено Положення про Департамент культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації в новій редакції. Відповідно до вимог пункту 1 цього Положення Департамент є органом охорони культурної спадщини Харківської обласної державної (військової) адміністрації. 
Згідно із нормами пункту 4 цього Положення основними завданнями зазначеного Департаменту є реалізація державної політики у сфері культури, мистецтва, охорони культурної спадщини, мистецької освіти, кінематографії, релігії та церкви, туризму, а також державної мовної політики тощо. 
Відповідно до пп.14 пункту 5 Положення, до повноважень Департаменту належить погодження відчуження або передачу пам`яток культурної спадщини місцевого значення їх власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління. 
Таким чином, Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації визначено спеціально уповноваженим органом охорони культурної спадщини, який забезпечує виконання Закону та інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на території Харківської області.
З огляду на викладене вбачається, що питання здійснення контролю за культовою спорудою – пам`яткою належить до компетенції вищевказаних органів державної влади та органів охорони культурної спадщини, а саме на Харківську обласну державну (військову) адміністрацію та Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації. 
Вказані обставини також знайшли своє підтвердження у справі № 2-а-350/2006, де судом підтверджені наведені прокурором порушення інтересів держави, а також підстави представництва в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації та Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації.
Постанова Харківського апеляційного суду від 29.05.2025 у справі № 2-а-350/2006, якою скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.08.2006 та залишено заяву без розгляду, стосується спірного об`єкта. У цій постанові судом встановлено, що оскільки між релігійною громадою Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії та державою фактично існує спір стосовно права власності на Олександро-Невський храм, який є пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення та перебуває у державній власності, вказана справа мала розглядатись за участю органу охорони культурної спадщини в порядку позовного провадження, проте зазначений орган залучено не було. 
Крім того, відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті).
Статтею 376 ЦК України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. 
Згідно з приписами частини першої цієї статті житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України) (такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво.
Суд зазначає, що згідно зі статтею 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц).
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК необхідно враховувати, що за змістом цієї норми судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
У позовній заяві позивач обґрунтовував пред`явлення позову до Харківської міської ради тим, що Свято-Олександро-Невський храм до 1994 року обліковувався (перебував на балансі 4-ї радлікарні) за 15 МКПЛ (тепер ХОКПЛ № 3), яка була за територіальним принципом підпорядкована Московській районній раді м. Харкова; з 2009 року районні у місті Харкові ради не утворювалися та їхні функції перейшли безпосередньо до Харківської міської ради. 
Також позивач вказував, що невизнання (оспорювання) відповідачем права власності позивача на нежитлову будівлю літ. "АБ-1" площею 447,0 кв.м є передумовою застосування ст. 392 ЦК України (обставина, на яку позивач посилався у заяві про зміну підстав позову від 30.03.2026). 
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача наголошував на тому, що земельна ділянка, на якій розташована спірна будівля, перебуває в комунальній власності та надана відповідачем в постійне користування позивачу, звертаючи увагу на принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній споруди. При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив про те, що Харківська міська рада, як власник землі під храмом, який виступає у тому числі правонаступником після Московської районної ради м.Харкова, не визнає права власності на храм, у зв`язку з чим саме її було визначено відповідачем у спорі про право.
Так, Харківська міська рада, заперечуючи проти позову, зазначала, що рішення органів місцевого самоврядування, на які посилається позивач, не підтверджують передачу спірної будівлі у його власність, оскільки рішенням від 13.02.1990 № 36 будівлю було передано релігійній громаді лише для відновлення, а передача її на баланс відповідно до рішення від 01.02.1994 № 24 сама по собі не свідчить про виникнення права власності.
Крім того, як вже було зазначено, щодо розмежування форм власності відповідач посилався на те, що законодавством передбачено спеціальний порядок передачі культових будівель, які перебувають у державній власності, у власність релігійних організацій, зокрема шляхом прийняття відповідного рішення уповноваженим органом відповідно до статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", тоді як належних доказів прийняття такого рішення щодо спірної будівлі позивачем не надано.
Крім того, зазначив про те, що до введення в дію зазначеного Закону все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року; зазначене законодавство не було визнано нечинним з дня його прийняття, тому держава в особі органів, передбачених статтею 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна, а відповідно до статті 4 Закону України "Про власність" ці органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися такими будівлями.
Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради у своїх поясненнях також заперечувала проти набуття позивачем права власності на спірний об`єкт, підтримавши доводи щодо того, що передача будівлі для її відновлення та передача її на баланс не є передачею майна у власність релігійної організації, а також щодо відсутності передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на реконструйований об`єкт.
Разом з тим, Харківська обласна державна (військова) адміністрація та Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації, заперечуючи проти належності позивачу права власності на спірну будівлю, посилалися на те, що культові будівлі та майно, які відповідно до законодавства визнавалися державною власністю, могли бути передані релігійним організаціям у користування або власність лише у передбаченому законом порядку та на підставі відповідного рішення уповноваженого органу державної влади. Крім того, наголошували, що спірна будівля є пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення, у зв`язку з чим має особливий правовий режим використання та відчуження, а відомості щодо погодження органу охорони культурної спадщини на передачу пам`ятки у володіння, користування чи управління позивачу відсутні.
Таким чином, Харківська обласна державна (військова) адміністрація та Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації фактично заперечують наявність у позивача правових підстав для набуття та визнання за ним права власності на спірний об`єкт (культову будівлю), вважаючи його об`єктом державної власності.
При цьому, як вже було зазначено вище, із постанови Харківського апеляційного суду від 29.05.2025 у справі № 2-а-350/2006 вбачається, що судом було встановлено фактичне існування спору між релігійною громадою Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської єпархії та державою щодо права власності на Олександро-Невський храм, який є пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення та перебуває у державній власності. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що така справа підлягала розгляду за участю відповідного органу охорони культурної спадщини.
За таких обставин, враховуючи, що позов спрямований на визнання права власності на спірний об`єкт, а право позивача на це майно заперечується уповноваженими державними органами, до повноважень яких відповідно до закону належить вирішення питань, пов`язаних із передачею культових споруд релігійним організаціям, а також здійснення державного управління та контролю у сфері охорони культурної спадщини, такі органи повинні брати участь у справі саме як відповідачі.
Таким чином визначені позивачем позовні вимоги до Харківської міської ради фактично спрямовані на уникнення розгляду спору про право, який існує між позивачем та відповідними уповноваженими органами, а ухвалене у справі рішення безпосередньо визначатиме правовий режим спірного майна та впливатиме на їхні права й обов`язки щодо нього.
Судом не встановлено наявність в матеріалах справи відповідних та належних доказів, які б надали суду обґрунтовані підстави вважати, що спірне майно належить саме позивачу. Також матеріали справи не містять рішення органу державної влади, тобто, власника майна про передачу у власність або у користування позивачу спірної будівлі, як це визначено Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Колегія суддів зазначає, що положення статті 376 Цивільного кодексу України, які регулюють правові наслідки самочинного будівництва та передбачають можливість визнання за певних умов права власності на самочинно збудоване або реконструйоване нерухоме майно, не можуть застосовуватися як самостійна правова підстава для вирішення питання про належність права власності на об`єкт, правовий режим якого визначений спеціальним законодавством.
Стаття 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації " передбачала спеціальний механізм передачі культових будівель і майна, що становлять державну власність, у безоплатне користування або повернення їх у власність релігійних організацій за рішенням уповноваженого державного органу. Отже, перехід права власності на культову будівлю від держави до релігійної організації не міг відбуватися поза встановленою законодавством спеціальною процедурою.
За таких обставин вирішення питання про наявність або відсутність у держави права власності на спірну культову будівлю є передумовою для застосування положень статті 376 ЦК України. Натомість встановлення лише факту здійснення релігійною організацією реконструкції чи відновлення будівлі не вирішує питання про правову належність первісного об`єкта нерухомості та не може саме по собі припинити право державної власності на культову споруду.
Інше тлумачення фактично призводило б до того, що за допомогою механізму визнання права власності на самочинно реконструйований об`єкт суд одночасно вирішував би питання про припинення права власності держави на культову будівлю та набуття цього права релігійною організацією, оминаючи спеціальний порядок, установлений статтею 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Таким чином, стаття 376 ЦК України не може підміняти собою вирішення спору про право власності на культову будівлю та не є правовим механізмом зміни встановленого законом спеціального режиму державного культового майна.
При цьому відсутність державної реєстрації права власності за державою або відсутність відповідного майна на балансі конкретної установи сама по собі не є достатньою підставою для висновку про припинення державної власності, якщо правовий статус такого майна визначається спеціальним законодавством. Так само здійснення релігійною громадою відновлення чи реконструкції будівлі не створює автоматично права власності на весь об`єкт, якщо право власності на первісну культову споруду належало державі та її передача або повернення релігійній організації мала здійснюватися у спеціально встановленому порядку.
Тому правові наслідки самочинної реконструкції не можуть бути відокремлені від правового статусу первісної будівлі, а положення статті 376 ЦК України не можуть слугувати способом набуття права власності на культову споруду всупереч або поза спеціальним порядком її повернення, встановленим законодавством.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17.
Таким чином установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
При цьому, згідно з частинами першою та другою статті 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Суд зауважує, що чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено залучення до участі у справі співвідповідача за власною ініціативою суду, оскільки вказана процесуальна дія залежить виключно від волевиявлення позивача та вчиняється на підставі поданого ним клопотання. Суд не вправі ініціювати залучення до участі у справі позовного провадження навіть і в тому випадку, коли матеріали справи свідчать про наявність обставин для такого залучення.
У цій частині суд також звертається до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №613/571/18, від 17.09.2024 у справі №922/1830/19, від 19.04.2023 у справі №916/4097/21.
Отже, суд не може за власною ініціативою залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2024 року у справі № 924/334/22).
Верховний Суд зазначив, що, вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав. Схожий за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19.
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.02.2026 у справі № 910/10207/25.
Отже, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, а також характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір у цій справі стосується належності позивачу речового права на спірний об`єкт, який одночасно є пам`яткою культурної спадщини. При цьому Харківська обласна державна (військова) адміністрація та Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації заперечують належність позивачу речового права на спірний об`єкт, вважаючи спірну будівлю об`єктом державної власності, та є органами, до повноважень яких віднесено здійснення охорони і контролю за збереженням цього об`єкта як пам`ятки культурної спадщини.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що залучення судом апеляційної інстанції до участі в справі Харківської обласної державної (військової) адміністрації та Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, не вирішує питання залучення зазначених осіб в належному процесуальному статусі відповідача, обсяг наданих законом прав якого є більшим за інших учасників справи (зокрема, відповідач має право подати зустрічний позов, заяву про застосування наслідків спливу позовної давності тощо). Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 3/5025/1379/12 (924/681/21), від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 04.11.25 у справі № 904/2414/23.
При цьому суд додатково зауважує, що за власною ініціативою суд не може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Такий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17, від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17, від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16 та № 372/51/16.
За таких обставин незалучення позивачем Харківської обласної державної (військової) адміністрації та Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації як належних відповідачів у справі є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Таким чином, місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, даних обставин не врахував, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції у даному випадку не здійснює дослідження обставин справи по суті заявлених позивачем вимог та не надає правової оцінки доводам скаржника та інших учасників справи, зокрема тим, які стосуються суті спірних правовідносин, наявності/ відсутності у позивача правових підстав для набуття права власності на спірну будівлю, а також законності інших обставин, пов`язаних із заявленими позовними вимогами, оскільки, як було зазначено вище, встановлені судом обставини щодо пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові.
Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, знайшли часткове підтвердження.
Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, суд апеляційної інстанції враховує висновки, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").
Щодо інших аргументів учасників справи, то вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010), суд апеляційної інстанції зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для зміни судового рішення судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність рішення нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, та прийняте з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.
За змістом частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 14 статті 129 ГПК України).
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.2 ч.1 ст. 275, п. 4 ч.1 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити. 
Рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2026 у справі №922/14/26 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Стягнути з Релігійної організації "Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви" (61068, місто Харків, вулиця Академіка Павлова, будинок 46, код ЄДРПОУ 22672740) на користь Харківської міської ради (61003, місто Харків, м-н Конституції, 7, код ЄДРПОУ 04059243) 5571,36 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 14.09.2026.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя Н.О. Мартюхіна 

Суддя І.В. Тарасова