Дата документу 14.07.2026 Справа № 335/5947/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/5947/24 Головуючий у І інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Провадження № 22-ц/807/1135/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 липня 2026 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого Полякова О.З.,
суддів Кочеткової І.В.,
Онищенка Е.А.,
секретар Камалова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Никоненка Олега Олександровича на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2026 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності позивача та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу позивача. 
02.10.2021 на виконання вимог Закону позивач на офіційному сайті розмістив індивідуальний договір на послугу з постачання теплової енергії. Вказаний договір є публічним договором приєднання та вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Умови вказаного договору будуть застосовуватись до співвласників багатоквартирних будинків, а також співвласників в інших будівлях, приміщення в яких є самостійними об`єктами нерухомого майна у відповідності до ч. 8 ст. 14 Закону, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, які обрали форму індивідуального договору та до власників індивідуальних (садибних) житлових будинків. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на праві власності належать нежитлове приміщення 7, площею 54,3 м^2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Станом на 01 листопада 2021 року типовий індивідуальний договір № 72204291 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 , між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з 01.11. 2021 є укладеним. 
Житловий будинок АДРЕСА_1  оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії. 
Позивач надав послугу з постачання теплової енергії відповідачу за період з 01.11.2021 до 31.03.2024 на загальну суму 70287,69 грн, що підтверджується розрахунком суми грошової заборгованості. 
Факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку, в якому знаходиться приміщення відповідача, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі (відповідні рішення містяться на офіційному сайті ЗМР), знаходженням нежитлового приміщення відповідача у багатоквартирному житловому будинку. 
Позивач сформував та надав відповідачу рахунки на оплату спожитої послуги. Однак, відповідачі за період з 01.11.2021 до 31.03.2024 не виконали своїх обов`язків з оплати вартості наданої послуги з постачання теплової енергії за умовами Договору, у зв`язку з чим у них виникла грошова заборгованість у розмірі 70287,69 грн.
Посилаючись на означені обставини, Концерн «МТМ» просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3  на користь концерну суму грошової заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 70287,69 грн та судовий збір.
У червні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Никоненка О.О. – звернувся до суду з зустрічним позовом до Концерну «МТМ» про зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позову зазначено, що 01.06.2007 між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 укладений договір № 101857 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. До договору складено та підписано додаток № 2 «Схема межі поділу теплової мережі». У додатку зазначено технічні характеристики теплотраси. Пункт 4 – діаметр трубопроводів, що перебувають на балансі споживача 2 d: 20 мм. Пункт 5. Довжина дільниць теплотраси, що перебувають на балансі споживача: опалення 2d: 3 погонних метрів. Отже, у приміщенні ОСОБА_1 наявна тільки транзитна труба діаметром 20 мм і довжиною три метри. Інші прилади опалення відсутні. 
Додатком 4 до договору встановлено межі балансової належності, де зафіксовано, що в бік споживача встановлені засувки. Отже, зафіксовано, що теплоносій не поставляється споживачу. Зважаючи на це, максимальне теплове навантаження було розраховано та встановлено договором на рівні 0,000141 Гка/год (додаток 1 до договору). Вказане є фізичною величиною, розраховується на підставі законів фізики і на неї жодні юридичні зміни не впливають. 
Таким чином, максимальне теплове навантаження як було 0,000141 Гка/год у 2007 році таким і залишилось у 2024 році. Яке було реальне теплове навантаження на трубу 3 метри на 20 мм, невідомо. Тому викладене відповідачем в розрахунку до позову (колонка 7) не відповідає дійсності. Крім того, 0.000141 Гка/код – це максимальне теплове навантаження, а реальне, на думку ОСОБА_1 , могло бути набагато меншим. 
Позов Концерну «МТМ» побудований на тому, що прилади опалення є, однак, ОСОБА_1 зауважує, що фактично вони відсутні, і документи це підтверджують, тому відповідачу невідомо, чи має він взагалі якусь заборгованість.
Крім того, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Никоненка О.О. – зазначав, що під час розгляду справи № 908/4156/14 Концерн надав суду як доказ Договір № 101857 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді з додатками. Отже, фактично, Концерн визнав обставину відсутності приладів опалення у приміщенні позивача (відповідача за первісним позовом) і наявність тільки однієї труби діаметром 20 мм, по якій проходить теплоносій, а наданий Концерном у цій справі розрахунок суперечить позиції Концерну у справі 2014 року. З 2014 року нічого не змінилось. Прибори опалення як були відсутні, так і відсутні на цей час. Жодні подальші зміни в законодавстві не зобов`язують відповідачів знову їх установити, а потім демонтувати відповідно до нових норм права. 
Отже, достовірно знаючи про відсутність опалення у приміщенні, не надаючи відповідні послуги з теплопостачання, Концерн намагається стягнути з власників приміщення вартість ненаданих послуг, чи порушує права споживачів. 
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Никоненка О.О. – просив суд: зобов`язати Концерн «МТМ» здійснити перерахунок вартості послуг з надання теплової енергії у приміщенні 7 першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.11.2021 до 31.03.2024 з урахуванням відключення цього приміщення від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води та з урахуванням максимального теплового навантаження 0,000141 Гка/год.
Рішенням від 26 лютого 2026 року Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя задовольнив первісний позов Концерну «МТМ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період 01.11.2021 до 31.03.2024 в розмірі 11948,91 грн та 411,81 грн судового збору.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період 01.11.2021 до 31.03.2024 в розмірі 11948,91 грн та 411,81 грн судового збору.
Стягнув з ОСОБА_4 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період 01.11.2021 до 31.03.2024 в розмірі 9137,40 грнта 314,91 грн судового збору.
Стягнув з ОСОБА_5 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період 01.11.2021 до 31.03.2024 в розмірі 11948,91 грн та 411,81 грн судового збору.
Стягнув з ОСОБА_6 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період 01.11.2021 до 31.03.2024 в розмірі 11948,91 грн та 411,81 грн судового збору.
Стягнув з ОСОБА_3 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період 01.11.2021 до 31.03.2024 в розмірі 13354,65 грн та 460,25 грн судового збору.
Зустрічний позов  ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про зобов`язання вчинити дії суд залишив без задоволення.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Никоненка О.О. через підсистему «Електронний суд» подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, просять скасувати рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позовута задоволення зустрічного.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зазначивши, що між сторонами діє публічний договір приєднання від 02.10.2021, однак Концерн не надав суду належних та допустимих доказів дотримання процедури запровадження цього договору, а саме доказів публікації повідомлення у загальнодоступних місцях та на рахунках на оплату послуг, як того вимагає ч. 5 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Відсутність належного повідомлення робить такий договір неукладеним щодо відповідачів.
За твердженням відповідачів, матеріали справи не містять доказів розміщення на вебсайті Концерну «МТМ» або на офіційному вебсайті органу місцевого самоврядування вимог до якості відповідних послуг згідно з законодавством та іншої необхідної інформації для кожного багатоквартирного будинку окремо. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Вказане є суттєвими умовами договору. Ніде така інформація не публікувалася. Докази зворотного в матеріалах справи відсутні. Недосягнення сторонами домовленостей з усіх суттєвих умов договору тягне його неукладеність. Тобто, права та обов`язки не виникли. 
Суд безпідставно відхилив доводи зустрічного позову щодо розрахунку заборгованості за максимальним тепловим навантаженням (0,000141 Гка/год), вказаним у попередніх технічних документах. Суд не врахував, що Концерн «МТМ» як професійний учасник ринку володіє всією технічною документацією, проте надав суду лише вигідні йому розрахунки, які не відображають реального стану енергоспоживання приміщення без опалювальних приладів.
Взявши до уваги пояснення представника Концерну «МТМ», що житлові будинки за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , мають один загальний інженерний ввід, у зв`язку з чим, на ці два будинки встановлено один комерційний прилад обліку теплової енергії, суд першої інстанції не звернув уваги, що наявність одного лічильника тягне солідарну залежність відповідачів від сусіда. Оскільки лічильник один, він фіксує загальну кількість ОСОБА_7 , що зайшли на обидва будинки. Далі цей обсяг розподіляється пропорційно опалювальній площі кожного приміщення в обох будинках разом. Проблема в тому, що якщо в будинку АДРЕСА_3 старі вікна, діряві двері в під`їзді або відсутня ізоляція труб, він споживає більше тепла. Але платити за це "зайве" тепло будуть і мешканці будинку АДРЕСА_1 , бо методика просто ділить спільні гігакалорії на спільні метри. Відповідачі стають заручниками енергоефективності сусіднього будинку, що не є справедливим.
Траса від вузла обліку до вводу безпосередньо в будинок АДРЕСА_1 може бути довшою або гірше ізольованою. Усі втрати тепла на ділянці між спільним лічильником і стіною будинку відповідачів включаються в загальний рахунок. Згідно з п. 6 Методики, вони розподіляються на всіх, незалежно від того, де саме стався витік або де гірша ізоляція. 
Для споживача в одному будинку практично неможливо перевірити, чи справді в сусідньому будинку площа опалювальних приміщень відповідає тій, що подає МТМ у розрахунках, чи не з`явилися в сусідньому будинку добудови, мансарди або тепла підлога, підключена до центральної мережі, які "крадуть" тепло загального лічильника.
Натомість Закон України «Про комерційний облік» вимагає встановлення вузла обліку в кожній будівлі.
Матеріалами справи підтверджено, що відключення від системи теплопостачання приміщення відповідачів відбулося у 2007 році на підставі діючого на той час законодавства. Відключення було узгоджене Концерном МТМ.
У відзиві на апеляційну скаргу Концерн «МТМ» заперечує проти доводів відповідачів, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення – без змін. Зокрема, зазначає, що норма ч. 5 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язує виконавця послуги розміщувати договір на офіційному сайті органу місцевого самоврядування та/або на вебсайті виконавця послуги. У цьому випадку позивач здійснив розміщення тексту договору і на вебсайті Концерну «МТМ» і на вебсайті органу місцевого самоврядування, обов`язку щодо розміщення тексту на рахунках чинними нормами закону не передбачено. Установлення єдиного комерційного приладу обліку зумовлене тим, що два будинки: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , мають один ввід зовнішніх інженерних мереж, і тому саме на ньому й установлений комерційний прилад обліку. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі не надали належних та допустимих доказів законного від`єднання приміщення від мережі централізованого опалення та належності приміщення до приміщень з транзитними мережами опалення.
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвокат Никоненко О.О. – наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та ухваленні нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного.
Представник Концерну «МТМ» Калініна-Заєць Ю.М. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просила залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги Концерну, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є власниками нежитлового приміщення, неналежним чином виконували свої зобов`язання щодо оплати спожитих послуг з теплової енергії, тому кожен співвласник повинен відповідати за зобов`язаннями відповідно до своєї частки власності. У задоволенні зустрічного позову суд відмовив у зв`язку з його необґрунтованістю.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що Концерн «МТМ» є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.
Предметом діяльності Концерну «МТМ» є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо. (п. 2.2 Статуту).
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить по частці нежитлового приміщення № 7, загальною площею 54,3 м^2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 337215442 від 28.06.2023.
Зазначене нежитлове приміщення розташоване у житловому будинку та є його невід`ємною частиною.
02.10.2021 Концерн «МТМ» оприлюднив на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування Запорізької міської та на власному офіційному веб-сайті індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що є публічним договором приєднання.
Факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2024 років, що розміщені в загальному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті Запорізької міської ради та відповідно до яких позивач розпочав і закінчив опалювальний сезон в м. Запоріжжі.
Згідно з наданим позивачем розрахунком суми заборгованості, у період з листопада 2021 року до березня 2024 року Концерн «МТМ» відпустив теплову енергію у нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , на загальну суму 70287,69 грн.
Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК України дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання».
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону.
Відповідно до абзаців 1, 2 частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» y разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Водночас, розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 (у редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин):
індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем;
фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.
у разі зміни права власності або користування приміщенням у багатоквартирному будинку, з попереднім власником (користувачем) якого було укладено індивідуальний договір, договір з новим власником (користувачем) вважається укладеним із дня такої зміни.
споживачі у багатоквартирному будинку, які отримують послугу за іншою моделлю договірних відносин, у разі прийняття рішення про припинення такого договору можуть приєднатися до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, вчинивши дії, що засвідчують їх бажання укласти такий договір, відповідно до абзацу шостого цього пункту.
Отже, законодавством факт укладення вказаного договору пов`язується зі спливом 30-денного строку з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги, якщо протягом цього строку співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.
Згідно з означеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Крім того, 01.05.2021 набрав чинності Закон України від 03.12.2020 № 1060-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг». Згідно з цим Законом внесено низку змін до Законів України, що регулюють житлово-комунальні відносини, в тому числі й до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону.
Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.
Згідно з частиною 7 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.
Відповідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. У разі прийняття співвласниками багатоквартирного будинку рішення про обрання моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) відповідно до частини першої статті 14 цього Закону та повідомлення виконавців комунальних послуг про прийняте рішення за два місяці до запланованої дати укладення договору: такий виконавець зобов`язаний укласти договори про надання комунальних послуг відповідно до вимог цієї статті згідно з обраною співвласниками моделлю організації договірних відносин; раніше укладений із таким виконавцем договір про надання комунальної послуги достроково припиняється з дати набрання чинності новим договором, укладеним із співвласниками, але припинення (втрата чинності) дії раніше укладеного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань за цим договором та від відповідальності за порушення його умов. Якщо за 30 днів до закінчення строку дії договору співвласники багатоквартирного будинку не повідомили виконавця відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) про прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин, визначеної в частині першій статті 14 цього Закону, публічний індивідуальний договір про надання комунальної послуги, укладений з таким виконавцем, вважається продовженим на наступний однорічний строк.
Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про існування між сторонами договірних відносин.
В силу вимог ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує.
Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом за власні кошти. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпечення збереження його властивостей тощо. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Опалення є однією із витрат пов`язаною зі зберіганням майна, а отже оплата за надані послуги для сталого функціонування приміщення є обов`язком власника.
Відповідно до статті 356 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (стаття 360 ЦК України).
Отже, кожен із власників спільної часткової власності несе витрати з утримання майна відповідно до своєї частки у спільному майні.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). 
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.
Пунктом 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»)
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово- комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Частина 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає обов`язки індивідуального споживача, серед яких у т.ч.: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (п. 1); оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5); дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства під час проведення ремонту чи реконструкції житла (іншого об`єкта нерухомого майна), не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг (п. 8).
У цій справі встановлено, що з 01.11.2021 між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 укладений типовий індивідуальний договір № 72204291 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 нежитлове приміщення 7.
Згідно зі ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначено відповідним договором.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
За правилами ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг затверджена Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2018 року № 315 (далі Методика) встановлює порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/ будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання (далі - комунальні послуги), обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг.
Житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому розміщене приміщення відповідачів, та будинок АДРЕСА_3 на цій же вулиці мають один загальний інженерний ввід у зв`язку з чим, комерційний прилад обліку теплової енергії встановлений на два будинки. 
Відповідно до п. 6 Методики № 315, у разі, якщо дві та більше будівлі/будинки мають загальний ввід зовнішньої інженерної мережі зі спільним для них вузлом комерційного обліку, розподіл здійснюється як для однієї будівлі/будинку відповідно до вимог цієї Методики.
Нормами Розділу І Методики визначено, що розподіл між споживачами обсягу спожитих комунальних послуг здійснюється на підставі визначених на розрахункову дату споживання (фактичних, розрахункових або скоригованих (приведених)) обсягів комунальної послуги за відповідний розрахунковий період. Розрахунковою датою є останній день розрахункового періоду. 
Розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг. 
Розподіл між споживачами загального обсягу спожитої комунальної послуги у будівлі/будинку за відповідний розрахунковий період (далі - розподіл) здійснюється з урахуванням показань вузлів комерційного та розподільного обліку (теплолічильників, лічильників холодної води, лічильників гарячої води), установлених як у приміщеннях, так і за їх межами, або приладів-розподілювачів теплової енергії, установлених на опалювальних приладах опалюваних приміщень, а в окремих випадках - розрахунково. 
Розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень здійснюється відповідно до Розділу ІІІ Методики. Розподілу підлягають обсяги спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення у відповідності до складових формул 1, 2, наведених у пункті 2 розділу II цієї Методики, залежно від категорії приміщення, надання йому комунальної послуги з постачання теплової енергії на опалення, наявності/відсутності та типу приладів розподільного обліку теплової енергії, дотримання температури повітря в опалюваному приміщенні в нормативно допустимому діапазоні, наявності/відсутності приміщень з індивідуальним опаленням у будівлі/будинку. 
Визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення здійснюється згідно з розділом IV цієї Методики.
Відповідно до визначень, передбачених Методикою:
- окремі приміщення з транзитними мережами опалення - окремі приміщення у будівлі/будинку, через які проходять ділянки транзитних трубопроводів опалення та відсутні опалювальні прилади відповідно до проекту будівлі/будинку, та які перебувають у власності або користуванні різних споживачів послуги з постачання теплової енергії;
- опалюване приміщення - приміщення у будівлі/ будинку, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання, та у якому забезпечується нормативна температура повітря;
- приміщення з індивідуальним опаленням - приміщення, що забезпечується тепловою енергією від індивідуального джерела, встановленого у ньому, та що на законних підставах від`єднано від внутрішньобудинкової системи опалення, у якому забезпечується нормативна температура повітря;
- приміщення з комбінованою системою опалення - опалюване приміщення, в якому забезпечення тепловою енергією здійснюється внутрішньобудинковою системою опалення для часткового обігрівання та періодично працюючою догріваючою системою, встановленою на законних підставах.
Так, судом встановлено, що нежитлове приміщення відповідачів є невід`ємною частиною житлового будинку та приєднане до внутрішньобудинкової системи цього житлового будинку. Об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку і житлових, і нежитлових приміщень. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. Відсутність окремих елементів системи опалення в приміщенні не свідчить про те, що теплова енергія не споживається. Вказане приміщення не підпадає під термін неопалювальне приміщення.
Відповідно до визначення, передбаченого Методикою, опалюване приміщення - це приміщення у будівлі/будинку, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання, та у якому забезпечується нормативна температура повітря.
Частиною 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач серед іншого має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.
процедуру відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено Порядком відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019.
Зокрема, вказаним Порядком установлено, що рішення щодо відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, від ЦО та/або ГВП приймається органом місцевого самоврядування відповідно до законодавства за письмовою заявою власника (співвласників) такої будівлі, в тому числі житлового будинку, з урахуванням рішення Комісії.
Власник (співвласники) будівлі, в тому числі житлового будинку, подає (подають) до органу місцевого самоврядування заяву про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП, яка складається в довільній формі, із зазначенням причини відключення, а також інформацію про намір влаштування в будівлі систем індивідуального чи автономного теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання). Для багатоквартирного будинку до заяви додатково додається протокол зборів співвласників багатоквартирного будинку (витяг із протоколу) про ухвалене співвласниками рішення про відключення будинку від ЦО та/або ГВП та зазначаються особи, уповноважені представляти інтереси співвласників у вирішенні питань щодо відключення багатоквартирного будинку.
Отже, відключення споживачів від мережі централізованого опалення в законному порядку мало відбуватись на підставі рішення органу місцевого самоврядування і з дотримання споживачем процедури, визначеної Порядком.
Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради затверджено «Порядок визначення належності підвальних приміщень багатоквартирного будинку до приміщень з транзитними мережами опалення на території міста Запоріжжя» № 513 від 14.09.2023 (надалі - Порядок). Цей Порядок визначає процедуру визначення належності підвальних приміщень багатоквартирного будинку, які перебувають у приватній власності/спів власності фізичних осіб-підприємців, до приміщень з транзитними мережами опалення на території міста Запоріжжя. 
Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі зверталися в установленому порядку із заявою про відключення належного їм приміщення від мереж центрального опалення.
Відповідно до змін і доповнень, внесених наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358 до Методики розподілу обсягу спожитих у будівлі послуг визначено такий тип приміщення, як окреме приміщення з транзитними мережами опалення. 
Окремі приміщення з транзитними мережами опалення - окремі приміщення у будівлі/будинку, через які проходять ділянки транзитних трубопроводів опалення та відсутні опалювальні прилади відповідно до проекту будівлі/будинку, та які перебувають у власності або користуванні різних споживачів послуги з постачання теплової енергії. 
Тобто, нежитлове приміщення визнається окремим приміщенням з транзитними мережами опалення лише у випадку, якщо опалювальні прилади в ньому відсутні відповідно до проекту будівлі/будинку, проходять лише ділянки транзитних трубопроводів опалення. Такими приміщеннями у будівлі/будинку відповідно до типових проектів на всі об`єкти будівництва житлового фонду можуть бути тільки підвальні приміщення. 
До введення в дію Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води , затвердженого наказом Мінрегіону від 26 липня 2019 р. № 169 діяв Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 09.12.2007 року за № 1478/11758 (Надалі Порядок 4).
Однак, колегія суддів зауважує, що відповідачі за первісним позовом і позивачі за зустрічним – не надали суду ні рішення комісії щодо відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП; ні копії рішення органу місцевого самоврядування щодо відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП; ні розробленого проекту відключення будівлі від ЦО та/або ГВП, який має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил, і проект системи індивідуального чи автономного теплопостачання будівлі, який розробляється з урахуванням схеми теплопостачання населеного пункту та має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил; акт про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від зовнішніх інженерних мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання)/постачання гарячої води.
Тому, правильним є висновок про задоволення первісного позову і відмову в задоволенні зустрічного.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, були предметом дослідження суду першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується апеляційний суд. Такі доводи є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, суд надав належну оцінку доводам позивача, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Никоненка О.О.слід залишити без задоволення, а рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2026 року– без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Никоненка Олега Олександровича – залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2026 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 24 липня 2026 року.

Головуючий

Судді