ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2026 Справа № 917/1244/26 
м. Полтава

за позовною заявою Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області вул. Свободи, 4-а, м. Кременчук, Полтавська область, 39600 в інтересах держави в особі Кам"янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, вул. Миру, 19, село Кам"яні Потоки, Кременчуцький район Полтавської області, 39763 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОБАНСЕРВІС" вул. Велика Кільцева, 2, с. Петропавлівська Борщагівка, Бучанський район, Київська область, 08130 
про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки 

Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олефір О.І.

Учасники справи згідно протоколу судового засідання 

Розглядається позовна заява Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки.
Ухвалою суду від 29.06.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №917/1244/26, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 30.07.2026 року на 09:40 год.
13.07.2026 від відповідача до суду надійшла заява (вх.№ 9633), в якій відповідач зазначає, що не здійснював розорення земельної ділянки та повідомив, що на даний час необхідність в оренді земельної ділянки відпала. Проти розірвання договору оренди не заперечує. 
14.07.2026 (вхід. №9638) від представника відповідача до матеріалів справи надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 16.07.2026 суд відмовив в задоволенні заяви представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
30.07.2026 (вхід. № 10437) від представника відповідача до матеріалів справи надійшла заява, в якій останній визнає позовні вимоги та просить суд винести рішення з урахуванням визнання позову.
Відповідно до частини 4 статті 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Здійснена відповідачем дія про визнання позову не суперечить законодавству, не порушує права та інтереси інших осіб, а тому приймається судом відповідно до частин 1, 4 статті 191 ГПК України.
В судовому засіданні 30.07.2026 суд з урахуванням заяви представника відповідача про визнання позову постановив рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив.
29.12.2006 між Кам`янопотоківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області (далі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автобансервіс» (далі - Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, пунктом 1 якого визначено, що Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення (для комерційного використання), загальною площею 0,51 га, під розміщення автозаправного комплексу, яка знаходиться на території с. Ройове Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
Відповідно до Схеми визначення меж та розмірів земельної ділянки та Збірного плану та місця розташування земельної ділянки земельна ділянка має кадастровий номер 5322481702:02:002:0222.
Договір укладено строком на 49 років. (п. Договору оренди від 29.12.2006).
Право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.09.2019.
Відповідно до п.п. 15, 16 Договору оренди від 29.12.2006 земельна ділянка передається в оренду під розміщення автозаправного комплексу. Цільове призначення земельної ділянки - для комерційного використання.
Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права земельна ділянка з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222 має цільове призначення 03.07. Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (Землі житлової та громадської забудови). Площа земельної ділянки складає 0,5055 га.
Відповідно до п. 28 Договору оренди землі від 29.12.2006 Орендодавець має право вимагати від Орендаря: - використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; - дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил, у тому числі місцевих правил забудови населених пунктів;
- дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смут, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються.
Згідно п. 31 Договору оренди землі від 29.12.2006 орендар земельної ділянки зобов`язаний: 
- приступити до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; - виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі;
- дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення;
Пунктом 36 Договору оренди землі від 29.12.2006 визначено, що дія Договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, а також з інших підстав, визначених законом.
За невиконання або неналежне виконання договору оренди сторони несуть відповідальність відповідно до Закону та цього договору. (п. 39 Договору оренди землі від 29.12.2006).
Разом із тим, Кременчуцькою окружною прокуратурою встановлено факти порушення орендарем умов договору оренди землі та вимог земельного законодавства.
Зокрема, в порушення вимог абзацу четвертого частини другої статті 20 Земельного кодексу України, статті 35 Закону України «Про охорону земель» та умов договору оренди землі від 29.12.2006 земельна ділянка з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222 площею 0,5055 га використовується не за цільовим призначенням.
Установлено факт розорення даної земельної ділянки з видом цільового використання 03.07. Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (Землі житлової та громадської забудови) та здійснення посіву сільськогосподарської культури - кукурудзи, що суперечить категорії та визначеному цільовому виду використання земельної ділянки.
Прокурор посилається на те, що вказані порушення є істотними та свідчать про невиконання орендарем обов`язків щодо належного використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, у зв`язку з чим наявні підстави для розірвання Договору оренди земельної ділянки від 29.12.2006 у судовому порядку.
У зв`язку з розірванням договору оренди земельна ділянка з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222 підлягає поверненню її власнику - Кам`янопотоківській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області.

Щодо підстав представництва прокурора в суді, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України органи прокуратури здійснюють представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною 3 ст. 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Виходячи з вимог ст. 1 Закону України “Про прокуратуру”, прокуратура України виконує встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Статтею 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави, у випадках, передбачених законом (ч. 1).
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Перший “виключний випадок” передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
“Нездійснення захисту” має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
“Здійснення захисту неналежним чином” має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
“Неналежність” захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Як роз`яснив Конституційний Суд України в рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999, представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.
Представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб`єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”).
Таким чином, з урахуванням вимог чинного законодавства прокуратурою заявляючи позов слід зазначити: 1) в чому полягає інтерес держави та 2) нездійснення чи неналежне здійснення захисту такого інтересу уповноваженим органом.
В даному випадку встановлено порушення інтересів держави, яке полягає в користуванні Відповідачем земельною ділянкою комунальної власності, яке відбувається із грубим порушенням, передбаченим умовами укладеного договору, а саме, користування Відповідачем землі сільськогосподарського призначення не за тим видом використання, за яким цю земельну ділянку було передано власником, з порушенням умов договору та законодавства.
Так, відповідно до вимог ст. ст. 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу, а земля перебуває під особливою охороною держави.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного
багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
При цьому, установлена практика Європейського суду з прав людини повністю виправдовує участь прокурора на одній із сторін провадження у суді, якщо виникає необхідність, зокрема, у захисті реальних інтересів держави чи майна (KOROLEVv. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYAv. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини забезпечено врахування принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.
Слід зазначити, що пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму захисту інтересів держави у земельній сфері.
Таким чином, звернення прокурора з позовною заявою до суду спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земель комунальної власності, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Ці дії включають подання прокурором до суду позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь-якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави.
Аналогічну позицію у своїх постановах висловив і Верховний Суд України у справах за № 16/472 від 23.05.2006, № 05-5-46/8142 від 03.04.2007, № 12/111 від 15.05.2007. А також, Касаційний господарський суд Верховного Суду у справі № 926/1111/15 від 26.07.2018.
Окрім того, у п. 57 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2025 у справі № 160/4161/24 зазначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках (пункт третій частини першої статті 131-1 Конституції України). 
Частина третя статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) визначає виключні випадки такого представництва прокурором інтересів держави в суді:
- у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу (п. 58 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №160/4161/24).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу (п. 59 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №160/4161/24).
Тобто прокурор може представляти інтереси держави в адміністративній справі, якщо компетентний орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист цих інтересів, а також у разі відсутності такого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №160/4161/24).
У п. 61 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №160/4161/24 зазначено, що таке звернення прокурора до суду узгоджується з принципами верховенства права, викладеними у Рекомендації CM/Rec (2012) 11 Ради Європи «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції» (The role of public prosecutors outside the criminal justice system Recommendation CM/Rec(2012)11 adopted by the Committee of Ministers of the Council of Europe on 19 September 2012 and explanatory memorandum), які допускають участь прокурора у судових провадженнях поза межами кримінального процесу, якщо це необхідно для захисту суспільних інтересів і не порушує права сторін.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (п. 62 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №160/4161/24).
У п. 63 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №160/4161/24 зазначено, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
При цьому бездіяльність не обмежується лише незверненням до суду - вона включає також невжиття будь-яких інших належних заходів для усунення порушення, відновлення порушених прав чи запобігання настанню негативних наслідків.
Окрім того, у п. 64 вищевказаної постанови зазначено, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII та частини четвертої статті 53 КАС України, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (п. 65 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №160/4161/24).
У п. п. 66, 67 вищевказаної постанови зазначено, що у такому разі прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Подібну правову позицію сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави.
Окрім того, у п. 68 вказаної постанови зазначено, що також Верховний Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України Рішенням від 03 грудня 2025 року № 6-р(ІІ)/2025, визнав неконституційними окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону № 1805-III в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
У пунктах 3 та 4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України також зазначено, що окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону № 1805-III, які визнано неконституційними, втрачають чинність із 01 січня 2027 року, та що це Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів частини третьої статті 23 Закону № 1805-III, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
У мотивувальній частині цього Рішення Суд також наголосив, що представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер.
Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином. Законодавче регулювання цієї функції повинно відповідати принципам, закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судовому процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини.
Конституційний Суд України також зазначив, що в умовах правового режиму воєнного стану особливої ваги набуває всебічне забезпечення захисту інтересів держави Україна, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в цей період (пункт 9 мотивувальної частини). Такий конституційний підхід підтверджує правомірність здійснення прокурором представництва інтересів держави у спірних правовідносинах до моменту втрати
чинності відповідними нормами або до їх законодавчого врегулювання, за умови наявності визначених законом підстав для такого представництва.
Відтак, прокурор виконав вимог частини четвертої статті 53 КАС України, обґрунтувавши у даній позовній заяві, у чому полягає порушенні інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також надав органу, уповноваженому державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави.
Окрім того, у п. п. 69, 70, 71 вказаної постанови зазначено, що прокурор у позовній заяві зазначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Управління з питань охорони культурної спадщини Дніпровської міської ради та Управління культури Дніпропетровської ОДА; обґрунтував порушення інтересів держави тим, що Управління з питань охорони культурної спадщини Дніпровської міської ради та Управління культури Дніпропетровської ОДА після отримання повідомлень від прокуратури у розумний строк не вжили належних заходів для захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини: за умовами охоронного договору від 08 вересня 2020 року № 13/6-18 користувач зобов`язався протягом 2020- 2022 років провести роботи з ремонту покрівлі та реставрації фасадів пам`ятки, проте ці роботи не були виконані у встановлені строки; а навпаки, сторони охоронного договору погодили додаткову угоду від 08 травня 2024 року № 1 до охоронного договору, яка відтерміновує такі роботи на невизначений строк (протягом 3 років з 90-го дня після припинення чи скасування дії воєнного стану в Україні).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що Прокурор виконав вимоги частини четвертої статті 53 КАС України, обґрунтувавши у позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також надав органам, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави.
У п. 79 вищевказаної постанови вказано, що невжиття зазначеними органами цього процесуального способу для захисту інтересів держави у судовому порядку після отримання повідомлень від прокуратури, а також погодження Управлінням з питань охорони культурної спадщини Дніпровської міської ради додаткової угоди, давало судам першої та апеляційної інстанцій підстави вважати, що представництво інтересів держави Прокурором є виправданим і відповідає вимогам частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII.
Окрім того, відповідно до положення ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, прокурор має право лише отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Таким чином, прокурор позбавлений повноважень встановлювати причини нездійснення або неналежного здійснення захисту порушених інтересів держави та вживати заходи впливу до посадових осіб відповідного органу, які є відповідальними за здійснення відповідних повноважень.
Витребування прокурором таких даних порушувало б положення ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно із якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказане підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.01.2019 у справі №909/516/18. Згідно висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює своїх повноважень.
Окрім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу; бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк; звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення; невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
При цьому, розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо; таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим; частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва; якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.
Отже, прокурор, вважаючи, що внаслідок невиконання умов договору порушуються інтереси держави, має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів, обравши при цьому один із способів захисту, передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України.
У ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, зокрема, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення права. При цьому, право власника земельної ділянки вимагати усунення порушення його прав на землю не обумовлюється обов`язковою наявністю попередньо складених актів перевірок чи протоколів про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель для звернення з відповідним позовом.
Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Згідно ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема: в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, що передбачено п.2 ст. 2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”.
Частиною 3 ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно з положеннями ч. 1 вказаної статті органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Виходячи із наведених норм законодавства, “державним” (суспільним, публічним) інтересом для звернення прокурора до суду із даним позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання – припинення істотного порушення Орендарем договору, шляхом його розірвання, оскільки Орендар не виконує умов договору та вимог законодавства, а саме, використовує земельну ділянку як ріллю, а не як пасовища.
Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до законодавства здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону земель» до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі охорони земель належить, зокрема, економічне стимулювання раціонального використання та охорони земель відповідно до закону.
Пунктом 35 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, у тому числі регулювання земельних відносин.
Підпунктом 1 пункту «б» ч. 1 ст. 33 вказаного Закону передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.
Статтею 172 Цивільного кодексу України передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.
Згідно з ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з принципів здійснення місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування.
Спірна земельна ділянка знаходиться на території Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, а тому відповідно до ч. 1 ст. 84 ЗК України та п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» перебуває у комунальній власності вказаної сільської ради.
Порушення інтересів держави та наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді в даній справі полягає в необхідності відновлення законності та порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі.
Оскільки Кам`янопотоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області на цей час як розпорядник земельної ділянки, переданої в оренду Відповідачу, є уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, проте внаслідок усвідомленої пасивної поведінки не здійснює належним чином своїх повноважень щодо захисту інтересів держави у цих правовідносинах, є достатні підстави для звернення до суду в інтересах держави з відповідним позовом.
З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада.
Отже, порушення прав територіальної громади, яка є невід`ємною частиною держави, беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів.
Враховуючи наведені положення законодавства, уповноваженим органом на захист інтересів територіальної громади у даних правовідносинах є Кам`янопотоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області.
Кременчуцька окружна прокуратура Полтавської області повідомила Кам`янопотоківська сільську раду Кременчуцького району Полтавської області про виявлені прокуратурою порушення шляхом скерування повідомлення в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від 04.06.2026 № 52-8810вих-26 та запропонувала провести обстеження земельної ділянки та самостійно вжити заходи на захист порушених інтересів держави шляхом звернення до суду.
Кам`янопотоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області листом від 19.06.2026 надала Акт обстеження спірної земельної ділянки, рішення Кам`янопотоківської сільської ради від 17.06.2026 про затвердження Акту обстеження та зазначила про відсутність підстав, на думку сільської ради, необхідності вжиття заходів реагування на захист інтересів територіальної громади прокурором.
За результатами опрацювання вказаного листа, не встановлено наміру сільської ради вжити заходів на відновлення порушених прав за вказаним фактом.
Таким чином, нездійснення захисту у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області при вирішенні питання захисту інтересів територіальної громади. Висновок сільської ради про відсутність підстав для вжиття заходів реагування з огляду на те, що розорювання земельної ділянки здійснено не орендарем, є помилковим та не ґрунтується на вимогах земельного законодавства.
Відповідно до статей 24, 25 та 32 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору оренди та вимог земельного законодавства, забезпечувати її використання за цільовим призначенням, додержуватися встановлених обмежень у використанні земель, а також нести ризик настання несприятливих наслідків неналежного виконання своїх обов`язків. Крім того, статтями 91, 96 та 211 Земельного кодексу України встановлено обов`язок землекористувачів забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням, додержуватися вимог щодо охорони земель, а за порушення земельного законодавства винні особи несуть відповідальність у встановленому законом порядку.
Отже, незалежно від того, чи було розорювання земельної ділянки здійснено безпосередньо орендарем або третіми особами, саме орендар як законний землекористувач несе відповідальність за належний стан земельної ділянки, що перебуває у його користуванні, та зобов`язаний забезпечити її використання відповідно до умов договору оренди і вимог законодавства. У разі допущення сторонніми особами порушення режиму використання земельної ділянки орендар не звільняється від покладених на нього обов`язків щодо охорони земельної ділянки, припинення таких порушень та усунення їх наслідків.
Факт розорювання земельної ділянки, цільове призначення якої не передбачає здійснення таких робіт, свідчить про неналежне забезпечення орендарем виконання покладених на нього законом та договором обов`язків щодо належного використання і збереження земельної ділянки.
За таких обставин Кам`янопотоківська сільська рада як орендодавець та орган, уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності, була зобов`язана надати належну правову оцінку виявленим порушенням та вжити передбачених законом заходів щодо захисту інтересів територіальної громади, зокрема шляхом ініціювання розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки до комунальної власності. Натомість сільська рада, обмежившись посиланням на те, що розорювання здійснено не орендарем, фактично самоусунулася від виконання покладених на неї законом повноважень щодо захисту інтересів держави та територіальної громади.
Таким чином, не здійснення захисту у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області при вирішення суспільно важливого питання. Маючи відповідні повноваження для захисту інтересів держави, Кам`янопотоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, як розпорядник земель комунальної власності, своєчасно не вживає заходів для розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки, цільове призначення якої порушене.
Враховуючи викладене, прокурор правомірно дійшов висновку, що бездіяльність в даному випадку уповноваженого органу полягає у відсутності протягом тривалого періоду часу активних дій, спрямованих на звернення з позовом до суду та є підставою для звернення до суду прокурора.
Підставою представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, яким є Кам`янопотоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області.
Порушення інтересів держави обґрунтовується тим, що Кам`янопотоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, як розпорядник спірної земельної ділянки комунальної власності передала її в оренду ТОВ «Автобансервіс» для розміщення автозаправної станції із цільовим видом використання «Для будівництва і розміщення будівель торгівлі», на даний час використовується не за тим видом використання, що є порушенням умов договору оренди землі від 29.12.2006 та вимог земельного законодавства, а уповноважений державою орган не вжив заходів до захисту інтересів держави та повернення спірної земельної ділянки, вказані обставини є виключним випадком представництва інтересів держави саме прокурором.
З урахуванням викладеного, Кам`янопотоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, як розпорядник спірної земельної ділянки комунальної власності, наділена правами власника, а отже, відповідно до вимог Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про охорону земель», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та умов договору, має повноваження самостійно вживати заходи до усунення виявлених порушень, у тому числі, і в судовому порядку.
Отже, відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (п. п. 38, 39, 43), бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
В даних правовідносинах наявний виключний випадок, за якого порушення Відповідачем інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженим органом функцій із їх захисту, що призводить до виникнення у органів прокуратури не лише права, а й обов`язку вжити заходів з представництва інтересів держави в суді.
Сам факт не вжиття заходів на усунення порушень Кам`янопотоківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області з метою захисту інтересів територіальної громади, свідчить про те, що вказаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо захисту права власності на землю, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини та зумовлює наявність виключного випадку звернення прокурора до суду в інтересах держави.
Вказані обставини є достатнім аргументом для підтвердження бездіяльності Позивача та обґрунтованою підставою для застосування представницьких повноважень прокурором з метою захисту порушених інтересів держави.
Отже, суд дійшов висновку, що Кременчуцькою окружною прокуратурою доведено та обгрунтовано підстави для представництва прокуратурою в суді інтересів держави в особі Кам`янопотоківською сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Вивчивши матеріали справи, надавши правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відносини, що виникають між власником земельної ділянки та іншими особами в зв`язку із передачею її у користування, особливості та порядок укладення договору оренди землі, порядок зміни, припинення та поновлення такого договору врегульовано Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 зазначеного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
При цьому, порядок набуття права користування земельною ділянкою державної та комунальної власності чітко регламентовано земельним законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 даної статті).
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (абзац перший частини першої, частина 2 статті 116 ЗК України).
Згідно з частиною 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.
Відповідно до п.п. 15, 16 Договору оренди від 29.12.2006 земельна ділянка (кадастровий номер 5322481702:02:002:0222) передається в оренду для будівництва та розміщення автозаправного комплексу. Цільове призначення земельної ділянки - для комерційного використання.
Відповідно до п. 28 Договору оренди землі від 29.12.2006 Орендодавець має право: вимагати від Орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди землі.
Згідно п. 31 Договору оренди землі 29.12.2006 Орендар зобов`язаний виконувати встановлені щодо земельної ділянки обмеження в обсязі, передбаченому цим договором та законом.
Пунктом 36 Договору оренди землі 29.12.2006 передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із Сторін внаслідок невиконання другою Стороною обов`язків, передбачених договором, а також з інших підстав, передбачених законом.
У ході проведення огляду місця події в рамках кримінального провадження № 12026170540000117 від 06.05.2026 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222 містить сліди сільськогосподарського обробітку, поверхня ґрунту має рівномірні борозни та характерні сліди механічного обробітку ґрунту сільськогосподарською технікою, сліди протекторів шин ззовні схожих на шини трактора.
На момент огляду (протоколи огляду від 05.05.2026 р. та від 06.05.2026 р.) на земельній ділянці з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222 знаходився трактор МТЗ 82 з 8 бункерами, в кожному з яких знаходилося насіння ззовні схоже на насіння кукурудзи.
Згідно Висновку щодо визначення положення точок на місцевості фактичного розташування меж земельних ділянок, розташованих на території с. Ройове Кам`янопотоківської сільської територіальної громади Кременчуцького району Полтавської області, земельна ділянка з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222 оброблена частково, а саме площею 0,47 га.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно Довідки спеціаліста щодо огляду земельних ділянок з кадастровими номерами 5322481702:02:002:0022 та 5322481702:02:002:0222, наданої в.о. завідувача лабораторії зернових культур, науковим співробітником Устимівської дослідної станції рослинництва Інституту рослинництва ім. В.Я. Юр`єва Національної академії аграрних наук України, у ході огляду в посівних лунках виявлено насіння, яке за сукупністю зовнішніх морфологічних ознак (форма, розмір, забарвлення та структура зернівки) ідентифіковано як насіння кукурудзи.
Встановлені прокуратурою обставини підтверджуються також Актом обстеження земельної ділянки, кадастровий номер 5322481702:02:002:0222, проведеного Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
Отже, земельна ділянка, кадастровий номер 5322481702:02:002:0222, з цільовим призначенням 03.07 «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» (Землі житлової та громадської забудови) використовується не за тим цільовим призначенням, для якого була надана в оренду.
Згідно з пунктом а ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі житлової та громадської забудови.
Згідно Договору оренди землі від 29.12.2006 та інформації з ДЗК земельна ділянка, кадастровий номер 5322481702:02:002:0222, площею 0,5055 га має цільове призначення земельної ділянки 03.07 «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі». Землі житлової та громадської забудови.
Згідно ст. 38, 39 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно - господарського устрою з дотриманням будівельних норм.
Віднесення земельних ділянок до певних категорії та виду цільового призначення земельних ділянок має відповідати класифікатору та правилам, зазначеним в абзаці першому цієї частини.
Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЗК України земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 липня 2021 року № 821 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» введений в дію Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, відповідно до якого визначено види цільового призначення земель житлової та громадської забудови, зокрема 03.07. Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.
Отже, зазначені норми права розрізняють категорії земель за їх цільовим призначенням та види використання земельної ділянки в межах кожної категорії земель.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.
Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЗК України віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу.
Зміна землекористувачем цільового призначення земельної ділянки державної, комунальної власності, наданої йому в користування (крім постійного користування) без проведення земельних торгів для провадження певної діяльності, не повинна призводити до провадження ним на такій земельній ділянці іншої діяльності (крім випадків розташування на земельній ділянці будівель, споруд, що перебувають у власності землекористувача).
Таким чином, передана в оренду відповідачеві земельна ділянка з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222 не повинна розорюватись та не може використовуватися як рілля для посіву сільськогосподарських культур - кукурудзи або будь-якої іншої культури, оскільки вказана земельна ділянка повинна використовуватися виключно в межах визначених Договором, законом, а саме «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» та розміщення автозаправної станції.
Згідно з ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України та ст. 35 Закону України «Про охорону земель» землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку, дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України.
Отже, земельна ділянка, відведена для розміщення автозаправної станції, фактично використовується як рілля для вирощування сільськогосподарських культур, що не відповідає її цільовому призначенню, суперечить рішенню про її надання, умовам договору оренди та вимогам земельного законодавства щодо обов`язкового використання земельної ділянки за визначеним видом використання.
Тобто фактично без законних на те підстав земельна ділянка житлової та громадської забудови використовується не відповідно до її категорії та того виду цільового використання, за яким цю земельну ділянку було передано Відповідачу власником, що є істотним порушенням умов Договору оренди землі від 29.12.2006.
Пунктом 28 Договору оренди землі від 29.12.2006 Орендодавець має право вимагати від Орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди землі.
У відповідності до п. 36 Договору оренди землі від 29.12.2006 дія договору припиняється шляхом розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 і власник, і користувач земельної ділянки зобов`язані використовувати її за цільовим призначенням, зокрема для того, щоби забезпечити збереження землі, її ресурсів, надр і їх законне та раціональне використання. Такий обов`язок не є ілюзорним. Його порушення може тягнути відповідні негативні наслідки.
Верховний Суд у постанові від 07.09.2021 у справі № 910/597/18 виснував, що, з урахуванням норм ст. ст. 19, 20, 141 ЗК України, Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель», ст. ст. 25, 32 Закону України «Про оренду землі» у відповідних редакціях, землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням. Використання земельної ділянки не за цільовим призначенням застосовується до випадків, коли на земельній ділянці із певним цільовим призначенням здійснюється діяльність, яка виходить за межі цього цільового призначення. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно - господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Окремою підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою на умовах оренди є саме використання орендарем землі не за цільовим призначенням.
У даному випадку ТОВ «Автобансервіс» всупереч вимог чинного законодавства та умов Договору оренди землі від 29.12.2006, допущено використання ввіреної йому земельної ділянки як земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що суперечить правовому режиму її використання та цільову призначенню.
Відповідно до вимог ст. 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 13 цього ж Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
При цьому за змістом статті 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико - культурного призначення; у п`ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.
Орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.
Згідно з п. ґ ч. 1 ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Частинами першою та другою статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір.
Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
У постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (провадження №14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі правові висновки.
Підстави для зміни або розірвання договору визначені у статті 651 Цивільного кодексу України. За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша цієї статті). Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь - який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві.
Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини першої статті 611, абзац другий частини другої статті 651 Цивільного кодексу України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося.
З огляду на зміст припису абзацу першого частини другої статті 651 Цивільного кодексу України інші випадки, ніж істотне порушення договору, для його зміни або розірвання у судовому порядку можуть бути встановлені законом або самим договором. Настання цих випадків зумовлює право сторони ініціювати у суді питання зміни чи розірвання відповідних правовідносин.
Порушення договору на предмет істотності суд оцінює виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що допустила порушення договору, не має значення ні для оцінки істотності порушення, ні для виникнення права вимагати зміни чи розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.
Статтею 143 ЗК України передбачено, що примусове припинення прав на земельну ділянку у разі використання земель не за цільовим призначенням здійснюється у судовому порядку.
У постанові Верховного Суду України від 28.01.2019 у справі № 473/4413/17 викладена правова позиція про те, що у разі встановлення порушень, передбачених статтею 143 ЗК України, зокрема, коли земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, визначеним умовами договору, суди мають правові підстави для задоволення вимог про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки у розпорядження держави.
З огляду на те, що за встановлених обставин невиконання Орендарем обов`язків, передбачених статтею 25 Закону «Про оренду землі», умовами договору оренди землі, а також провадження на спірній земельній ділянці іншої діяльності (розорювання та використання як земельної ділянки сільськогосподарського призначення), орендарем порушено встановлені законодавством та договором вимоги використання спірної земельної
ділянки, наявні всі підстави для розірвання договору оренди землі та зобов`язання ТОВ «Автобансервіс» повернути земельну ділянку власнику в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
Законом України «Про охорону земель» в статті 35 закріплено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.
При цьому, в постанові Верховного Суду від 22.06.2020 (справа №922/2216/19) зроблено висновок щодо критеріїв істотності порушення умов договору, як підстави дострокового розірвання договору на вимогу сторони в розумінні ст. 651 Цивільного кодексу України, як необхідної передумови розірвання договору в судовому порядку на вимогу однієї сторони. Зазначено, що істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтями 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Отже, Орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку, яка передана йому в оренду згідно з цільовим призначенням відповідно до технічної документації, зазначеним в договорі, а саме для будівництва та розміщення автозаправної станції та не мав права порушувати ані Договору оренди, ані Земельного кодексу України, ані Законів України «Про охорону земель» та «Про землеустрій».
Допущене Відповідачем розорення спірної земельної ділянки є таким, що порушує встановлені законодавством та договором вимоги використання спірної земельної ділянки.
Орендар не виконує взяті на себе договором оренди землі від 29.12.2006 зобов`язання, а також порушив вимоги ст. ст. 35, 36 Закону України «Про охорону земель», ст. 1 Закону України «Про землеустрій», ст. 20 ЗК України, оскільки допустив використання земельної ділянки не за тим видом використання, за яким земельну ділянку було передано.
При цьому, ст. 20, ст. 35 Закону України «Про охорону земель» є імперативними і зобов`язують користувачів використовувати землі виключно за цільовим призначенням та в межах певного виду.
Отже, ТОВ «Автобансервіс» істотно порушив умови договору, що не дозволяє потерпілій стороні – Кам`янопотоківській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. 
Згідно з частиною 1 статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
Аналогічну умову містить договір оренди земельної ділянки від 29.12.2006 р. (п. 21 договору).
Ураховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання договору, у відповідача з моменту розірвання договору відсутні правові підстави для використання ним спірної земельної ділянки.
Вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку є похідною від вимоги про розірвання договору, оскільки відповідно до положень закону, у разі розірвання договору оренди земельної ділянки відповідач зобов`язаний негайно повернути орендодавцеві земельну ділянку.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 ГПК України).
Частиною 1 статті 130 ГПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Аналогічна норма міститься в частині 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір".
Як вбачається із матеріалів справи, прокурором, відповідно до платіжної інструкції № 1562 від 18 червня 2026 року було сплачено судовий збір у розмірі 7 987,20 грн.
Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, з відповідача на користь прокуратури підлягає стягненню 50% розміру судового збору, що становить суму у розмірі 3 993,60 грн, інші 50% судового збору, сплаченого прокуратурою в розмірі 3 993,60 грн підлягає поверненню з Державного бюджету України.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 237, 238, 240-242, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Розірвати договір оренди землі від 29.12.2006, укладений між Кам`янопотоківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автобансервіс» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222, загальною площею 0,5055 га, яка знаходиться на території с. Ройове Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
3. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222, номер запису про інше речове право 33270095, внесену 13.09.2019 до Державного реєстру прав на нерухоме майно з одночасним припиненням права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобансервіс» на земельну ділянку з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222.
4. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Автобансервіс» (ЄДРПОУ 31982734, Київська обл., Бучанський р-н, село Петропавлівська Борщагівка, вул. Велика Кільцева, будинок 2) повернути Кам`янопотоківській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області (ЄДРПОУ 22547199, вул. Миру, буд. 19, село Кам`яні Потоки, Кременчуцький р-н, Полтавська обл.) земельну ділянку з кадастровим номером 5322481702:02:002:0222, яка знаходяться на території Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс", (вул. Велика Кільцева, будинок 2, село Петропавлівська Борщагівка, Бучанський район, Київська область, на користь Полтавської обласної прокуратури (36000, м. Полтава, вул. 1100 річчя Полтави, 7, р/ р №UA118201720343130001000006160, банк ДКСУ м. Київ, код ЄДРПОУ 02910060, код класифікації видатків бюджету - 2800) понесені витрати на сплату судового збору в сумі 3 993,60 грн.
Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

6. Повернути Полтавській обласній прокуратурі (36000, м. Полтава, вул. 1100 річчя Полтави, 7, р/ р №UA118201720343130001000006160, банк ДКСУ м. Київ, код ЄДРПОУ 02910060, код класифікації видатків бюджету - 2800) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 3 993,60 грн, сплачений за платіжною інструкцією № 1562 від 18.06.2026 року.
7. Рішення надіслати учасникам справи.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в строк, встановлений статтею 256 ГПК України та в порядку, передбаченому статтею 257 ГПК України.

Суддя Солодюк О.В.