21.07.26
22-ц/812/1275/26
Провадження № 22-ц/812/1275/26 Суддя першої інстанції Орлова С.Ф. 
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 липня 2026 року м. Миколаїв Справа № 470/63/26
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Колосовій О.М.,
без участі учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця – ОСОБА_2 , на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2026 року, повне судове рішення складено 08 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Орлової С.Ф., в залі судового засідання в с-ще Березнегувате, за позовом ОСОБА_1 до Березнегуватського районного споживчого товариства про визнання права власності на нежитлову будівлю, 

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в подальшому, до Березнегуватського районного споживчого товариства про визнання права власності на нежитлову будівлю. 
Позов обґрунтовано тим, що 01 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та відповідачем Березнегуватським районним споживчим товариством, в особі в.о. голови правління Ацехівською Л.Л. був укладений договір оренди об`єкту нерухомості нежитлової будівлі магазину Товари повсякденного попиту «Маліївка» загальною площею 150 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Строк оренди встановлено з 01 серпня 2012 року по 01 липня 2015 року. Нежитлова будівля належала відповідачу на праві колективної власності на підставі свідоцтва про право власності.
У 2014 році між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості щодо купівлі-продажу зазначеного об`єкта нерухомості, позивач сплатив відповідачу повну вартість майна у розмірі 60 000 грн, що підтверджується відповідними платіжними документами.
Однак звернувшись до державної нотаріальної контори з метою оформлення нежитлової будівлі, їм було роз`яснено, що для вчинення відповідної нотаріальної дії необхідно надати оригінал правовстановлюючого документа на нерухоме майно, який у них відсутній. ОСОБА_1 фактично володіє та користується спірним нежитловим приміщенням, здійснює його утримання, сплачує податки та комунальні платежі, а також провів капітальний ремонт об`єкта, внаслідок чого збільшив його площу.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю магазину, загальною площею 346.90 кв. м, розташовану на першому поверсі одноповерхової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні належні письмові докази, які б підтвердили що сторони домовились про купівлю – продаж нежитлової будівлі, та досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, як і докази укладення договору купівлі – продажу у письмовій формі та звернення до нотаріальної контори з метою нотаріального посвідчення договору. Додані позивачем квитанції до прибуткового касового ордеру від 03 лютого та 28 лютого 2014 року про сплату відповідачу коштів в загальній сумі 60 000 грн не свідчать про намір укласти договір купівлі - продажу у передбаченій ЦК України формі, як і про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору. 
Позивач не довів, що мав намір та вживав будь-якиі дії для укладення договору купівлі – продажу нерухомого майна у письмовій формі та для його нотаріального посвідчення, а продавець Березнегуватське районне споживче товариство безповоротно ухилялось від нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу спірної нежитлової будівлі і така можливість втрачена. 
Не погодившись з рішення суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця – ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивач повністю сплатив вартість майна у розмірі 60 000 грн, фактично прийняв майно у володіння та користується ним, здійснив значні поліпшення (капітальний ремонт, електропостачання, реконструкція, збільшення площі), несе витрати на утримання майна. 
Відповідач в свою чергу прийняв оплату за майно, передав майно у фактичне володіння позивача та не заперечує проти користування майном. 
Відповідач у справі визнав позов у повному обсязі, підтвердив факт досягнення домовленості про купівлю-продаж нерухомого майна між ним та позивачем, факт отримання грошових коштів у повному обсязі (60 000 грн), факт передачі спірного майна у власність позивача, та підтвердив причину неукладення нотаріального договору через втрату правовстановлюючого документу на майно.
Крім того, безпідставним є висновок суду про відсутність належних письмових доказів досягнення сторонами домовленості щодо істотних умов договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано квитанції до прибуткових касових ордерів від 03 та 28 лютого 2014 року на загальну суму 60 000 грн, які відповідач прямо визнав як оплату за придбане нерухоме майно. У сукупності зазначені докази, а також визнання відповідача підтверджують досягнення сторонами згоди щодо предмета договору – це конкретна нежитлова будівля, ціни договору - 60 000 грн та факту передачі майна, тобто всіх істотних умов договору купівлі-продажу.
Тобто між сторонами у даній справі відсутній спір щодо фактичних обставин правовідносин. 
Скаржник не погоджується також із висновками суду щодо відсутності доказів права власності відповідача на спірне майно. У матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке підтверджує належність майна відповідачу. Відсутність відомостей про державну реєстрацію права власності не спростовує самого факту існування такого права.
При цьому питання щодо правомірності набуття відповідачем права власності не було предметом спору у даній справі, а тому суд безпідставно вийшов за межі позовних вимог. 
Фактично суд не врахував ключові обставини справи — повне виконання сторонами домовленості, визнання позову відповідачем та тривале добросовісне володіння майном позивачем, що призвело до ухвалення помилкового рішення.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. 21 липня 2026 року ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її та ОСОБА_1 участі. Відповідач про причини неявки свого представника суду не повідомив. Ураховуючи приписи частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 01 серпня 2012 року між Березнегуватським районним споживчим товариством «Орендодавцем» та позивачем «Орендарем» було укладено договір оренди об`єкта нерухомості, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове володіння, платне, зворотне користування магазин товари повсякденного попиту с. Маліївка загальною площею 150 кв.м розташований за адресою: вул. В.М.Філоненка, 12 а с.Маліївка. Відповідно до розділу 2 Договору метою оренди є роздрібна торгівля. 
За пунктом 3.6 Договору передача предмету даного Договору в оренду не спричиняє передачу Орендареві права власності на це майно. Власником орендованого нерухомого майна залишається Орендодавець, а Орендар користується ним протягом строку оренди і без права приватизації.
Строк оренди за пунктом 4.1 розділу 4 Договору було визначено з 01 серпня 2012 року по 01 липня 2015 року, а розмір орендної плати за об`єкт з 01 січня 2013 року склав 300 грн. Того ж дня, за актом приймання – передачі до Договору оренди від 01 серпня 2012 року відповідач як Орендодавець передав, а позивач як Орендар прийняв у тимчасове володіння та платне, зворотне користування приміщення магазину розташоване по АДРЕСА_1 .
З копії свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Маліївської сільської ради від 06 вересня 2002 року № 33 убачається, що власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_1 є відповідач Березнегуватське районне споживче товариство. Будівля належить відповідачу на праві колективної власності.
Сторони стверджували, що в усній формі домовились про купівлю – продаж приміщення магазину, при цьому позивач сплатив відповідачу 03 та 28 лютого 2014 року грошові кошти в сумі 60 000 грн, а відповідач передав йому у власність нежитлове приміщення магазину, що свідчить про те, що вони досягли всіх істотних умов, та виконали у повному обсязі всі зобов`язання за договором купівлі – продажу нерухомого майна, тому зазначене є підставою для визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю.
В контексті доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції в частині вирішення вимог позову апеляційний суд зазначає таке.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).
Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частинами 1-3 статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому ( частина 1 статті 656 ЦК України).
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України)
Відповідно до статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.
Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.
Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.
Конструкція частини 3 статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
Отже, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (постанова Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17).
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.
Укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (частина 1 статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.
Зазначені правові висновки щодо застосування наведених норм матеріального права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17.
За встановленими обставинами справи, що переглядається, сторони не дотрималися обов`язкової письмової форми договору купівлі-продажу нерухомого майна, а отже, встановити волевиявлення сторін на укладення правовочину та досягнення сторонами умов договору купівлі-продажу нерухомого майна є не можливим, оскільки за наведеними нормами матеріального права такий правочин не є укладеним, а відтак не створює жодних юридичних наслідків. 
За такого, визнати право власності на нерухомість за усною угодою купівлі-продажу в суді неможливо, оскільки закон вимагає обов`язкової письмової форми та нотаріального посвідчення таких правочинів. 
З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно врахував наведені норми права та з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що суд при вирішенні спору не врахував, що позивач повністю сплатив вартість майна у розмірі 60 000 грн, фактично прийняв майно у володіння та користується ним, здійснив значні поліпшення, несе витрати на утримання майна, що й підтвердив відповідач, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки встановлені судом факти передачі грошей на виконання домовленості про укладення договору купівлі-продажу та тривалий час користування нерухомим майном за відсутності дотримання письмової форми такого договору, не свідчать про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а можуть свідчити про наміри сторін укласти такий договір. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач у справі визнав позов у повному обсязі, підтвердив факт досягнення домовленості про купівлю-продаж нерухомого майна між ним та позивачем, факт отримання грошових коштів у повному обсязі (60 000 грн), факт передачі спірного майна у власність позивача є неприйнятними з огляду на те, що предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно, що належить на праві колективної власності Березнігуватському районному споживчому товариству, діяльність якого регламентується Законом України «Про споживчу кооперацію» від 10 квітня 1992 року № 2265-ХІІ (з подальшими змінами).
Відповідно до статті 9 цього Закону володіння, користування та розпорядження власністю споживчої кооперації здійснюють її органи відповідно до компетенції, визначеної статутами споживчих товариств та їх спілок.
Майно споживчих товариств та їх спілок може бути продано, передано, здано в оренду, надано в позичку і безплатне тимчасове користування членам споживчих товариств, державним, кооперативним та іншим організаціям, трудовим колективам, окремим громадянам тільки за рішенням загальних зборів, конференцій та з`їздів відповідних спілок або уповноважених ними органів (частина 2 статті 10 Закону України «Про споживчу кооперацію»).
В матеріалах справи відсутнє рішення органу управління відповідача щодо відчуження нерухомого майна.
Посилання в апеляційній скарзі на причину неукладення договору купівлі-продажу нерухомості у нотаріуса через втрату правовстановлюючого документу на майно є безпідставними, оскільки, як зазначає скаржник, у матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке підтверджує належність нерухомого майна майна відповідачу.
Інші аргументи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця – ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 23 липня 2026 року.