ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року 

м. Київ

cправа № 910/14782/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О. А. - головуючий, Баранець О. М., Мамалуй О.О.
за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д. А.

та представників:
позивача - Задніпряний В.В.
відповідача 1 - не з`явився
відповідача 2 - Бабій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 (головуючий - Буравльов С. І., судді Андрієнко В. В., Шапран В. В.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 (суддя - Шкурдова Л. М.)
у справі № 910/14782/23
за позовом  ОСОБА_1 
до 1) Київської обласної (військової) державної адміністрації, 2) Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Успенська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Сквира Київської області"
про визнання недійсним протоколу, визнання недійсним статуту, визнання протиправним та скасування розпорядження, скасування запису про державну реєстрацію

ВСТАНОВИВ:
1. У зв`язку з відпусткою судді Кондратової І.Д. склад судової колегії суду касаційної інстанції змінився, що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 22.06.2026.

Короткий зміст позовних вимог
2.  ОСОБА_1 (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) звернувся з позовом до Київської обласної (військової) державної адміністрації, Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Успенська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) м. Сквира Київської області", в якому просив суд:
- визнати недійсним протокол № 1 Релігійної громади Свято-Успенської парафії Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Сквира Київської області від 28.07.2022;
- визнати недійсним статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Успенська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) м. Сквира Київської області" у новій редакції, зареєстрований розпорядженням голови Київської обласної (військової) державної адміністрації від 13.12.2022 № 939 "Про реєстрацію статутів релігійних організацій";
- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Київської обласної (військової) державної адміністрації від 13.12.2022 № 939 "Про реєстрацію статутів релігійних організацій", яким зареєстровано статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Успенська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) м. Сквира Київської області" (нова редакція);
- скасувати запис про державну реєстрацію № 1003461070004000669 від 14.02.2023 11:22:45 змін до відомостей про Релігійну організацію "Релігійна громада Свято-Успенська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) м. Сквира Київської області" (код 22209077), які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
3. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що він не згодний із рішенням загальних зборів членів релігійної громади, на яких було прийнято нову редакцію статуту, реєстрацію якого здійснено розпорядженням голови Київської обласної (військової) державної адміністрації № 939 від 13.12.2022. Рішення, яким змінено канонічну підлеглість (з Української Православної Церкви на Православну Церкву України), прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати. Позивач вважає збори нечинними та неправомочними, і як наслідок, нову редакцію статуту недійсною, реєстрація якої проведена всупереч нормам Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації". Настоятелем не скликалися та не проводилися (в порядку, визначеному статутом Релігійної організації "Українська Православна Церква Свято-Успенська парафія" м. Сквира Київської області) парафіяльні збори щодо зміни канонічного підпорядкування. Спірне розпорядження про реєстрацію статуту у новій редакції прийнято з порушенням положень законодавства, а саме п.1 ч.4 ст.14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (відповідачем-1 було прийнято спірне розпорядження не зважаючи на те що, для його прийняття заявником були подані документи не у повному обсязі, відомості, зазначені у заяві про державну реєстрацію, не відповідали відомостям, зазначеним у документах, документи подані неповноважною особою).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
4. Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у задоволенні позову відмовлено.
5. Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення дійшов таких висновків:
- враховуючи, що ні законодавство України, ні статут релігійної організації (у редакції 1992 року) не містить поняття фіксованого членства в релігійній громаді та визначеної процедури прийняття в члени релігійної громади, суд відхиляє посилання позивача на те, що рішення парафіяльних зборів від 28.07.2022, оформлені протоколом № 1, були прийняті особами, що не були її членами. Разом з тим, позивач не надав суду доказів на спростування членства в релігійній громаді м. Сквира Київської області осіб, які брали участь у загальних зборах цієї релігійної громади 28.07.2022;
- відсутність врегульованого порядку прийняття членів у релігійну громаду не може нівелювати прав релігійної громади на прийняття рішень про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту;
- з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21 щодо визначення критеріїв, яким мають відповідати члени релігійної громади, які брали участь у загальних зборах релігійної громади, що приймали оспорювані рішення про зміну підлеглості у канонічних питаннях та прийняття в новій редакції статуту, при відсутності визначеного у статуті релігійної громади в редакції на момент проведення оспорюваних загальних зборів, порядку прийняття до членів релігійної громади, фіксованого членства. Такими критеріями, відповідність яким може бути об`єктивно встановлена, з перелічених є досягнення 18-річного віку і регулярне відвідування богослужіння. З наявного у матеріалах реєстраційної справи протоколу № 1 від 28.07.2022 та додатку № 1 до нього вбачається, що на зборах були присутні 333 особи. З огляду на відсутність даних, які б дозволяли перевірити регулярне відвідування богослужіння, варто враховувати критерій територіального зв`язку, тобто проживання у місцевості, де діє релігійна громада, оскільки відповідність цьому критерію робить можливим виконання умови про регулярне відвідування богослужіння. З інформації, що внесена за результатами зборів до додатку № 1 до протоколу, вбачається відповідність учасників спірних зборів критерію територіального зв`язку, а також досягнення вказаними особами 18-річного віку. Доказів на спростування наведеного позивачем суду не надано;
- з огляду на викладене, судом відхилені посилання позивача на те, що у зборах брали участь особи, які не є членами релігійної громади, оскільки саме позивач стверджував, що оспорювані рішення загальних зборів релігійної громади приймались особами, які не були членами цієї громади, відповідно саме він мав довести, на чому ґрунтуються такі твердження, тобто вказати на критерії, які дозволяли б суду встановити, чи є певна особа членом громади;
- умови статуту не суперечать вимогам чинного законодавства. Навпаки, він був прийнятий на загальних (парафіяльних) зборах та приведений у відповідність до вимог Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" згідно з розділом II Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи";
- для реєстрації статуту релігійної громади у новій редакції уповноважений на підставі протоколу парафіяльних зборів представник релігійної організації Скакевич Віктор Іванович дотрималась вимог ст.14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та подав підписану ним заяву з переліком документів, які визначені вказаною статтею;
- враховуючи висновок суду про недоведеність позивачем як порушення вимог Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", так і порушення його прав при ухваленні оспорюваного рішення загальних зборів громади, а також з огляду на неподання позивачем доказів суперечності статуту у новій редакції нормам законодавства та не зазначення позивачем положень статуту, що, на думку останнього, порушують його права чи охоронювані законом інтереси, у суду відсутні підстави для визнання такого статуту недійсним;
- за встановлених обставин необґрунтованості аргументів позивача щодо порушень при проведенні державної реєстрації нової редакції статуту, оскільки чинним законодавством саме релігійну громаду наділено виключною компетенцією вирішення питань щодо зміни канонічного підпорядкування та затвердження нової редакції статуту, судом не встановлено порушення Київською обласною державною (військовою) адміністрацією положень ст.14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", ст.13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" при прийнятті розпорядження № 939 від 13.12.2022, яким зареєстровано нову редакцію статуту відповідача-2;
- враховуючи чинність спірного рішення парафіяльних зборів, а також прийнятого на таких зборах статуту релігійної організації в новій редакції, як наслідок, законність підстав для вчинення державним реєстратором змін до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог позивача в частині скасування запису про державну реєстрацію №1003461070004000669 від 14.02.2023 11:22:45 щодо змін до відомостей відносно відповідача-2;
- позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування розпорядження голови Київської обласної військової адміністрації (начальника обласної військової адміністрації) № 939 від 13.12.2022, яким зареєстровано статут відповідача-2 у новій редакції, та скасування записів про державну реєстрацію змін до відомостей в Єдиному державному реєстрі, є неналежним способом захисту порушених прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
6.  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 та ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.
7. У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19.
8. Разом з цим, скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 906/1330/21.
9. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права за відсутності правового висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
10. Також в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

Позиція інших учасників справи
11. Відповідач 1 подав відзив, у якому заперечив проти доводів скаржника та просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
12. Інші учасники не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
13. 20.01.1992 парафіяльними зборами Свято-Успенської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Сквира Київської області прийнято статут Релігійної громади Свято-Успенської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Сквира Київської області, який зареєстровано розпорядженням представника Президента України у Київській області № 263 від 23.07.1992.
14. Відповідно до п.4 розділу 1 статуту Свято-Успенської парафії Київської єпархії парафія здійснює свою діяльність при дотриманні чинного законодавства, статуту Української Православної Церкви, статуту Київської єпархії, а також цього статуту.
15. Згідно з п.п.6, 7 розділу 1 статуту парафія у своїй релігійній та адміністративно-фінансовій діяльності підзвітна єпархіальному архієрею, володіє правами юридичної особи у рамках, визначених цим статутом, статутом Української Православної Церкви та статутом Київської єпархії.
16. Органами парафіяльного управління є парафіяльні збори, очолювані настоятелем та парафіяльна рада, підзвітна настоятелю (п.8 розділу 2 статуту).
17. За змістом п.9 розділу 2 статуту парафіяльні збори складаються з парафіяльних віруючих, кліриків та мирян, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті. Парафіяльні збори скликаються настоятелем, парафіяльною радою (або за благословенням єпархіального архієрея благочинним) не рідше ніж один раз на рік.
18. Згідно з п.14 розділу 2 статуту парафію очолює настоятель, якого призначає єпархіальний архієрей.
19. Відповідно до п.п.37, 38 розділу 5 статуту останній підлягає реєстрації у державних органах після його затвердження єпархіальним архієреєм Київської єпархії Української Православної Церкви, зміни та доповнення цього статуту можуть вноситись виключно зі згоди єпархіального архієрея.
20. З позову слідує, що указом Архієпископа Білоцерківського і Богуславського Митрофана № 14 від 24.06.2010 протоієрея ОСОБА_1 призначено настоятелем Свято-Успенського храму м. Сквира та виконуючим обов`язки Голови Парафіяльної Ради.
21. 28.07.2022 відбулися загальні збори Релігійної громади Свято-Успенської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Сквира Київської області, на розгляд яких були винесені такі питання:
1. Обрання голови і секретаря загальних зборів.
2. Обрання складу лічильної комісії парафіяльних зборів Релігійної громади.
3. Встановлення списку членів загальних зборів Релігійної громади.
4. Зміна підлеглості Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної церкви України.
5. Зміна найменування Релігійної громади.
6. Погодження змін до статуту Релігійної громади єпархіальним архієреєм Релігійної громади.
7. Внесення змін та прийняття статуту Релігійної громади шляхом викладення його в новій редакції.
8. Зміни у поминаннях під час здійснення богослужінь.
9. Припинення повноважень керівника Релігійної громади.
10. Обрання складу парафіяльної ради Релігійної громади.
11. Обрання складу ревізійної комісії Релігійної громади.
12. Уповноваження на підписання протоколу загальних зборів.
13. Проведення реєстрації статуту Релігійної громади в новій редакції та державної реєстрації змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
22. Рішення, що ухвалені цими зборами, оформлені протоколом №1.
23. Додатком №1 до вказаного протоколу затверджено список членів парафіяльних зборів Релігійної громади Свято-Успенської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Сквира Київської області у кількості 333 особи.
24. Згідно з протоколом всього до складу зборів входили 364 особи, на зборах були присутніми 333 особи, які ідентифікували себе як члени цієї релігійної громади, головою зборів обрано Бондарчук Катерину Федорівну , а секретарем - Сікорську Ольгу Сергіївну , які підписали протокол (справжність підписів цих осіб посвідчено нотаріусом 08.02.2023).
25. З усіх питань збори прийняли позитивні рішення (проголосували 299 осіб "за", 4 особи "проти"), зокрема:
- змінено підлеглість Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, а також визначено, що Релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) та Київській Митрополії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України);
- змінено офіційне найменування релігійної громади та визначено нове - Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Успенська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) м. Сквира Київської області";
- викладено та прийнято статут Релігійної громади в новій редакції;
- припинено повноваження керівника Релігійної громади ОСОБА_1;
- обрано головою парафіяльної ради Релігійної громади Редюк Олену Олександрівну, помічником голови - Гузя Сергія Володимировича та скарбника - Гальчинську Світлану Михайлівну , строком на три роки;
- вирішено провести державну реєстрацію статуту Релігійної громади у новій редакції, державну реєстрацію змін до відомостей про Релігійну громаду, уповноважено Скакевича Віктора Івановича на представництво інтересів Релігійної громади перед органами державної влади.
26. 30.08.2022 уповноважений загальними зборами Скакевич Віктор Іванович на представництво інтересів Релігійної громади перед органами державної влади, звернувся із заявою до Київської обласної (військової) державної адміністрації щодо реєстрації статуту релігійної організації в новій редакції.
27. У п.п.1.1, 1.2 статуту відповідача-2 у новій редакції було визначено, що релігійна організація є складовою частиною релігійного об`єднання Православної Церкви України. Релігійна організація канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) та Київській Митрополії Української Православної Церкви (Православної церкви України), підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Київської єпархії.
28. Згідно з п.1.8 статуту у новій редакції юрисдикція парафії поширюється на територію міста Сквира Київської області України.
29. На підставі розпорядження голови Київської обласної (військової) державної адміністрації № 939 "Про реєстрацію статутів релігійних організацій" від 13.12.2022 прийнято рішення зареєструвати статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Успенська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) м. Сквира Київської області" (нова редакція).
30. В подальшому, 14.02.2023 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (код 22209077), номер запису 1003461070004000669.
31. Вважаючи вказані дії та рішення незаконними, позивач звернувся з даним позовом до суду (з урахуванням заяви про зміну предмета позову), в обґрунтування якого посилався на те, що парафіяльні збори, що відбулися 28.07.2022 в м. Сквира Київської області, проводилися за участі людей, які не були членами релігійної громади, з порушенням положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та статуту вказаної релігійної громади.
32. На переконання позивача, фіктивним рішенням загальних зборів релігійної громади м. Сквира Київської області, оформленим протоколом № 1 від 28.07.2022, без згоди членів такої релігійної громади змінено підлеглість релігійної громади від Української Православної Церкви до Православної церкви України, прийнято рішення виключити дані про позивача як керівника релігійної організації, прийнято статут у новій редакції. Зміна підлеглості релігійної громади від Української Православної Церкви до Православної церкви України відбулася без згоди самих членів релігійної громади та не у спосіб, визначений статутом і законодавством, а також без дотримання процедури державної реєстрації статуту релігійної організації у новій редакції.
33. Також, позивач посилався на порушення відповідачами положень Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" та Закону України "Про місцеві державні адміністрації", оскільки заява про реєстрацію статуту в новій редакції подана неуповноваженою на такі дії особою.
34. Позивач також зазначав, що неправомірним розпорядженням голови Київської обласної (військової) державної адміністрації № 939 від 13.12.2022 порушено його права та законні інтереси, як керівника та члена релігійної громади, проведено реєстрацію статуту релігійної організації та змінено її найменування з порушенням встановлено порядку.

Позиція Верховного Суду
35. Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
36. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
37. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
38. У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суди порушили приписи статті16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та не врахували висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, щодо того, що вимога про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.
39. Верховний Суд щодо цих доводів скаржника зазначає таке.
40. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
41. Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
42. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
43. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
44. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
45. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 за позовом релігійної організації до обласної державної адміністрації про визнання протиправним і скасування розпорядження зазначила, що фактично підставою позову є незгода релігійної організації з рішеннями загальних зборів членів релігійної організації про зміну канонічної підлеглості, оскільки, на думку цієї організації, воно прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати, за відсутності необхідного кворуму, всупереч раніше прийнятому на загальних парафіяльних зборах релігійної громади рішенню.
46. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 96-98 постанови від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 зазначила:
"96. Отже, судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту Релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах.
97. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 8 Закону № 987-ХІІ держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту вичерпує свою дію з моменту внесення таких змін або доповнень до статуту (прийняття статуту в новій редакції).
98. Отже, зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу Релігійної організації та/або її членів відповідає позовна вимога про визнання недійсним статуту Релігійної організації в новій редакції. Судове рішення про задоволення такої позовної вимоги є підставою для приведення суб`єктом державної реєстрації відомостей про Релігійну організацію, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у відповідність до відомостей статуту Релігійної організації в попередній редакції".
47. Так, скаржник у касаційній скарзі правильно зазначає, що вимога про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.
48. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції не через обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту, а з підстав недоведеності обставин, на які посилався позивач в обґрунтування цих вимог.
49. З огляду на наведене, не знайшли свого підтвердження доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, при оцінці заявлених позивачем вимог про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції.
50. Щодо застосування статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" Верховний Суд зазначає таке.
51. У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, оскільки підстава позову, зміст правових вимог та фактично встановлені обставини не є подібним до цієї справи, в якій наявний реєстр членів релігійної громади УПЦ (додаток до протоколу).
52. Разом з цим скаржник зазначає, що суди при дослідженні додатка до протоколу №1 від 28.07.2022, підписаного особами, які не є членами Релігійної організації, не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, а також стверджує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", окрім цього вважає, що суди помилково ототожнили поняття "територіальна" та "релігійна" громади, тоді як правильним є їх розмежування.
53. Верховний Суд з приводу цих доводів зазначає таке.
54. В Україні усі правовідносини, пов`язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (ст.2) та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.
55. Кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії (частини перша, друга статті 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (тут і далі в редакції, чинній на момент проведення спірних зборів)).
56. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України (частина четверта статті 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").
57. Стаття 7 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначає, що релігійні організації утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).
Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
58. Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).
59. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами (частина третя статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").
60. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому ст.14 цього Закону (частини четверта-шоста статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").
61. Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого ст.18 цього Закону (частина сьома статті 8 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації").
62. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем) (частина восьма статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").
63. Разом з тим, Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" не визначає порядку вступу, прийняття до складу членів релігійної громади, їх обліку, а залишає вирішення цього питання самій громаді.
64. Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до статуту Релігійної організації (в редакції, що діяла на момент проведення спірних загальних зборів) органами парафіяльного управління є парафіяльні збори, очолювані настоятелем та парафіяльна рада, підзвітна настоятелю (п.8 розділу 2 статуту); парафіяльні збори складаються з парафіяльних віруючих, кліриків та мирян, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті. Парафіяльні збори скликаються настоятелем, парафіяльною радою (або за благословенням єпархіального архієрея благочинним) не рідше ніж один раз на рік (п.9 розділу 2 статуту); парафію очолює настоятель, якого призначає єпархіальний архієрей (п.14 розділу 2 статуту).
65. 28.07.2022 відбулися загальні збори Релігійної громади Свято-Успенської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Сквира Київської області, рішення, що ухвалені цими зборами, оформлені протоколом №1. Додатком №1 до вказаного протоколу затверджено список членів парафіяльних зборів Релігійної громади Свято-Успенської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Сквира Київської області у кількості 333 особи. Згідно з протоколом всього до складу зборів входили 364 особи, на зборах були присутніми 333 особи, які ідентифікували себе як члени цієї релігійної громади, головою зборів обрано Бондарчук Катерину Федорівну , а секретарем - Сікорську Ольгу Сергіївну , які підписали протокол (справжність підписів цих осіб посвідчено нотаріусом 08.02.2023.
66. У касаційній скарзі скаржник стверджує, що особи, які брали участь у загальних зборах 28.07.2022, не є членами Релігійної організації, вказує, що зміна підлеглості релігійної громади від УПЦ до ПЦУ відбулася без повідомлення та згоди дійсних членів релігійної організації, а суди попередніх інстанцій, застосовуючи статтю 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", не розмежували понять "територіальна" та "релігійна" громади.
67. Надаючи відповідь на такі доводи скаржника, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21.
68. При цьому, Суд відхиляє посилання скаржника на те, що правовідносини у цій справі, яка розглядається (№ 910/14782/23) та у справі № 906/1330/21 не є подібними, оскільки в обох справах позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним протоколу загальних зборів та визнання недійсним статуту релігійної організації, посилаючись на те, що збори були скликані неуповноваженими особами, без повідомлення настоятеля релігійної громади та її дійсних членів, а рішення про зміну підлеглості релігійної громади в організаційних та канонічних питаннях, внесення відповідних змін до статуту прийнято особами, які не були членами релігійної громади.
69. Так, у справі № 906/1330/21 скаржник також стверджував, про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", а суди, на його думку, помилково ототожнили поняття "територіальна" та "релігійна" громади, тоді як правильним є їх розмежування.
70. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21, відповідаючи на доводи щодо розмежування понять "територіальна" та "релігійна" громада, зазначила таке:
"8.52. Наведене вище дає підстави для висновку про те, що релігійна громада може не збігатися з межами певного населеного пункту. Однак, попри те, що Скаржник частково підставно звертає увагу суду касаційної інстанції на нетотожність понять "релігійна громада" та "територіальна громада" (підпункт 4.6), територіальному критерію все ж має надаватися певне значення й у питанні членства в релігійній громаді з огляду на законодавче визначення поняття релігійної громади як місцевої релігійної організації, а також з огляду на поширений критерій для визначення членства у релігійній громаді - регулярне відвідування богослужінь, що також є критерієм членства в релігійній громаді у цій справі за встановленими судами обставинами (пункт 7.5 цієї постанови).
…
8.56. Отже, беручи до уваги наведені вище положення Закону, традиції релігії, до якої належить релігійна організація у цій справі, Велика Палата Верховного Суду враховує зв`язок церковної організації і територіального устрою, статус релігійної громади саме як місцевої релігійної організації, покликаної забезпечувати віросповідні потреби вірян насамперед певної місцевості.
…
8.80. З огляду на відсутність даних, на які б посилався Позивач і які б дозволяли перевірити регулярне відвідування богослужіння, Велика Палата Верховного Суду враховує критерій територіального зв`язку (підпункти 8.47-8.56), тобто проживання у місцевості, де діє релігійна громада, оскільки відповідність цьому критерію робить можливим виконання умови про регулярне відвідування богослужіння.
8.81. Про невідповідність учасників зборів 06.07.2019 цьому критерію Позивач також не стверджує. Позивач, навпаки, наголошує на неправильності ототожнення понять "релігійна громада" і "територіальна громада" в контексті того, що суди у цій справі встановили, що "частина жителів села Калинівка Житомирського району Житомирської області вирішила добровільно змінити канонічну приналежність" і що "Позивачем не надано жодного доказу, на якій підставі він не вважає жителів села Калинівка, які прийшли на парафіяльні збори та прийняли оскаржуване рішення про зміну канонічного підпорядкування, не парафіянами релігійної громади, настоятелем якої він був".
8.82. Велика Палата Верховного Суду знову відзначає, що поняття "релігійна громада" і "територіальна громада" не є тотожними і її висновки, викладені вище, не ототожнюють ці поняття, а лише вказують на те, що в умовах відсутності врегульованого статутом релігійної громади порядку, який би дозволяв установити її членів, вона застосовує критерій територіального зв`язку як такий, що робить об`єктивно можливим виконання визначеної у статуті умови членства - регулярне відвідування богослужіння".
71. У цій справі, як встановлено судами попередніх інстанцій, зі змісту статуту Релігійної громади Свято-Успенської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Сквира Київської області (в редакції, що діяла станом на час проведення спірних загальних зборів) вбачається, що він також не містить будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади. Не визначено такого порядку і у Законі України "Про свободу совісті та релігійні організації".
72. З огляду на відсутність визначеного у статуті Релігійної організації порядку прийняття до членів громади, фіксованого членства, суди попередніх інстанцій при визначенні критеріїв, яким мали відповідати члени релігійної громади, які брали участь у зборах, що прийняли оспорюване рішення про зміну підлеглості у канонічних питаннях, правильно враховували встановлені у статуті критерії членів парафіяльних зборів (якими є парафіяльні віруючі, клірики та миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті)
73. При цьому, критеріями, відповідність яким може бути об`єктивно встановлена, з перелічених є досягнення 18-річного віку і регулярне відвідування богослужіння.
74. З огляду на відсутність даних, які б дозволяли перевірити регулярне відвідування богослужіння, суди попередніх інстанцій з урахуванням наведеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21 позиції, обґрунтовано застосували саме критерій територіального зв`язку, тобто проживання у місцевості, де діє релігійна громада, оскільки відповідність цьому критерію робить можливим виконання умови про регулярне відвідування богослужіння.
75. Як встановили суди попередніх інстанцій, з інформації, що внесена за результатами зборів до додатку №1 до протоколу №1 від 28.07.2022, вбачається відповідність учасників спірних зборів критерію територіального зв`язку, а також досягнення цими особами 18-річного віку.
76. При цьому, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на те, що при дослідженні додатку №1 до протоколу від 28.07.2022 суди попередніх інстанцій не врахували пункти 66-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, оскільки у цих пунктах наведено цитування норм права (статей 7, 8, 13 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"), тоді як саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права не є його правовим висновком.
77. З огляду на наведене, а також враховуючи, що ні законодавство України, ні статут Релігійної організації у редакції, чинній на час проведення спірних загальних зборів не містить поняття фіксованого членства в релігійній громаді та визначеної процедури прийняття в члени релігійної громади, суди попередніх інстанцій вважали безпідставними посилання позивача на те, що рішення парафіяльних зборів від 28.07.2022, оформлені протоколом № 1, прийняті особами, що не були її членами.
78. Позивач не надав доказів, на підставі яких можна виснувати, що жителі, які прийшли на спірні збори та прийняли рішення про зміну канонічного підпорядкування, не є членами релігійної громади.
79. Отже, позивач не довів, що спірні рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалено не членами релігійної громади, тобто у іншому порядку, ніж це передбачено частиною третьою статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
80. Верховний Суд звертає увагу, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини друга - четверта статті 13 ГПК України).
81. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74 ГПК України).
82. Отже саме позивач повинен доводити у передбаченому процесуальним законом порядку обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, у цьому випадку - щодо відсутності в осіб, які брали участь у спірних зборах, статусу членів релігійної громади.
83. Верховний Суд в силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України також враховує позицію, викладену у постанові від 14.04.2026 у справі № 910/19656/23, в якій Верховний Суд вказав, що вимогами чинного законодавства закріплено право релігійної громади скликати загальні збори щодо вирішення питання про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту релігійної організації її членами, а не тільки настоятелем, та таке скликання не пов`язане із наданням єпархіальним архієреєм благословення. При цьому, рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення та, відповідно, не потребує затвердження єпархіальним архієреєм.
84. З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", а також належно врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21, які підлягали врахуванню з огляду на подібність спірних правовідносин.
85. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені у пунктах 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження.
86. Щодо оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.
87. Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
88. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
89. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
90. Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
91. За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.
92. При цьому саме тільки посилання скаржника на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення.
93. Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та ухвалення рішення про задоволення позову.
94. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
95. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.
96. За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
97. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
98. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
99. Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.
100. За таких обставин, доводи касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення і постанова - без змін.

Розподіл судових витрат
101. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі № 910/14782/23 залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі № 910/14782/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді О. М. Баранець

О.О. Мамалуй