П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2026 року місто Київ 
справа № 761/51731/25
провадження № 22-ц/824/8490/2026 

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Хасанової А.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року, постановлену у складі судді Анохіна А.М.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Споживчий центр» про визнання недійсним договору позики. 
2 січня 2026 року через електронний суд надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Споживчий центр» про визнання недійсним договору позики.
Позивач просив суд витребувати для огляду у ТОВ «Споживчий центр» наступні докази: оригінал електронного договору позики № 22.02.2025-100000273 від 22 лютого 2025 року, що відповідає вимогам ст. 13 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та ст. 100 ЦПК України; лог-файли інформаційно-комунікаційної системи, у якій здійснювалося підписання зазначеного договору; відомості про процедуру автентифікації та ідентифікації користувача, що проводилася через банківські або платіжні сервіси під час укладення договору.
Вважає, що забезпечення доказів шляхом їх витребування у ТОВ «Споживчий центр» є єдиним належним і ефективним способом запобігання їх втраті або створенню перешкод у доступі до них.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року, описка в якій виправлена ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 12 січня 2026 року, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення доказів. В апеляційній скарзі посилається на те, що у резолютивній частині повністю відсутній висновок суду про задоволення або відмову у задоволенні заяви. Порушено норми ст. 100 ЦПК України щодо дослідження електронних доказів.
Посилається на неправильну кваліфікацію заходу забезпечення доказів (ст. 116 ЦПК). Суд помилково ототожнив «забезпечення доказів» із їх «здобуттям». У справах щодо онлайн-кредитів лог-файли та дані автентифікації є невід`ємною складовою самого електронного правочину. Оскільки ці дані знаходяться на серверах відповідача, він має технічну можливість їх видалити або змінити у будь-який момент.
Також посилається на встановлення нездійсненних умов (обмеження доступу до правосуддя). Вказує, що твердження, що апелянт може самостійно вжити заходи щодо отримання лог-файлів, є абсурдним, оскільки лог-файли внутрішньої системи МФО та дані BankID є конфіденційною інформацією з обмеженим доступом. Жодна приватна особа не може самостійно отримати доступ до серверів ТОВ «Споживчий центр».
Судом першої інстанції проігноровано принцип змагальності сторін.
Відповідач ТОВ «Споживчий центр» не скористався можливістю подати відзив на апеляційну скаргу.
В судове засідання не з`явились сторони, які повідомлені про місце, день і час розгляду справи шляхом направлення судового повідомлення до їх електронних кабінетів, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не конкретизовано докази, забезпечення яких є необхідним, заява не містить доказів, які б підтверджували вжиття самостійних заходів заявником для отримання інформації. Крім того, заява не відповідає критеріям, визначеним у ч.1 ст.116 ЦПК України, оскільки не містить обґрунтування наявності реальних ризиків чи загроз того, що докази можуть бути втрачені або їх збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим. За таких обставин доводи заявника про те, що не вжиття заходів забезпечення доказів може призвести до втрати доказів не є належним чином мотивованим, ґрунтується на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої - третьої статті 116 ЦПК України суд забезпечує докази лише за наявності достатніх підстав припускати, що відповідний засіб доказування може бути втрачений або подання чи збирання такого доказу згодом стане неможливим або істотно утрудненим. Отже, сам по собі факт знаходження доказів у володінні іншої сторони спору або відсутність у заявника вільного доступу до них не є самостійною та достатньою підставою для застосування такого виняткового процесуального механізму, як забезпечення доказів. Обов`язковою умовою є доведення реального, а не гіпотетичного ризику втрати доказу або неможливості його подальшого подання.
Згідно із вимог пунктів 4,5 частини 1 статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, а також обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.
Системний аналіз норм статей 116 та 117 ЦПК України дає підстави вважати, що необхідність забезпечення доказів виникає, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18, зазначивши, що забезпечення доказів не може використовуватись як спосіб отримання доказів, а застосовується виключно для запобігання їх можливій втраті за наявності об`єктивних підтверджених обставин, які свідчать про існування відповідного ризику.
Як правильно встановив суд першої інстанції, подана позивачем заява не містила жодних належних та допустимих доказів існування обставин, передбачених частиною першою статті 116 ЦПК України. Посилання заявника на те, що відповідач теоретично має технічну можливість видалити або змінити електронні дані, не підтверджене жодними матеріалами справи та має характер припущення. Будь-яких доказів того, що відповідач вчиняє дії щодо знищення, зміни, приховування чи відмовляється зберігати відповідні електронні дані, заявником не надано.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у заяві фактично не наведено жодного об`єктивного факту, який би свідчив про реальну загрозу втрати електронного договору, лог-файлів чи відомостей щодо автентифікації користувача. Доводи заявника зводяться лише до припущення про існування у відповідача технічної можливості змінити або видалити відповідну інформацію. Проте сама лише можливість вчинення певних дій не свідчить про їх реальність чи неминучість та не може бути підставою для застосування статті 116 ЦПК України.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно ототожнив забезпечення доказів із їх здобуттям.
Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, який не має можливості самостійно отримати необхідний доказ, має право звернутися до суду із клопотанням про витребування доказу. Такий процесуальний механізм спрямований саме на отримання доказу для його подальшого дослідження судом.
Натомість забезпечення доказів регулюється статтями 116-118 ЦПК України та має іншу процесуальну природу. Його призначення полягає не у сприянні стороні в отриманні доказів, а у збереженні вже існуючих засобів доказування у випадку існування реальної загрози їх втрати чи неможливості подальшого використання.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що заявлена позивачем вимога фактично спрямована на отримання інформації, яка перебуває у володінні відповідача, без наведення належних доказів існування ризику її втрати, тобто має ознаки саме витребування доказів, а не їх забезпечення.
Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на статтю 100 ЦПК України.
Стаття 100 ЦПК України визначає поняття електронних доказів, їх форми та порядок дослідження судом під час розгляду справи по суті. Зазначена норма регулює питання оцінки та дослідження електронних доказів після їх подання до суду, однак не встановлює самостійних підстав для забезпечення доказів та не звільняє заявника від обов`язку довести існування обставин, визначених статтею 116 ЦПК України.
Саме тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог статті 100 ЦПК України не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки предметом судового розгляду було не дослідження електронних доказів, а виключно наявність передбачених законом підстав для їх забезпечення.
Посилання апелянта на те, що лог-файли, інформація про автентифікацію та електронний договір перебувають виключно у володінні відповідача, також не свідчить про неправильність оскаржуваної ухвали.
Сам по собі факт перебування певних доказів у володінні іншої особи не означає автоматичного виникнення підстав для забезпечення доказів. Законодавець пов`язує можливість застосування такого заходу саме із ризиком втрати доказу, а не із складністю доступу до нього. Неможливість самостійного отримання певних документів або електронної інформації є підставою для застосування механізму витребування доказів відповідно до статті 84 ЦПК України, але не замінює необхідності доведення умов, передбачених статтею 116 цього Кодексу.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення принципу змагальності сторін.
Відповідно до статей 12 та 13 ЦПК України принцип змагальності полягає у рівності процесуальних прав сторін щодо подання доказів, доведення їх переконливості та спростування доводів іншої сторони. Суд першої інстанції розглянув заяву в порядку, прямо передбаченому ЦПК України, надав оцінку усім наведеним заявником обставинам, застосував відповідні норми процесуального права та мотивував причини відмови у задоволенні заяви. Незгода сторони з результатом судового розгляду не свідчить про порушення принципу змагальності чи права на доступ до правосуддя.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово зазначав, що право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не означає обов`язку національного суду задовольняти кожне клопотання учасника процесу, якщо таке клопотання не відповідає вимогам національного законодавства або не є належним чином обґрунтованим.
Не можуть бути підставою для скасування ухвали і доводи апеляційної скарги про відсутність у резолютивній частині висновку суду щодо результатів розгляду заяви.
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 січня 2026 року у задоволенні заяви про забезпечення доказів відмовлено, а допущена описка була виправлена ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 січня 2026 року у порядку статті 269 ЦПК України. Отже, на момент апеляційного перегляду будь-яка невизначеність змісту резолютивної частини була усунута судом першої інстанції відповідно до вимог процесуального закону, а тому такі доводи не можуть бути підставою для скасування законної та обґрунтованої ухвали.
Доводи апеляційної скарги не містять посилань на нові обставини чи докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки вже встановлених судом обставин та власного тлумачення норм процесуального права, що не є підставою для скасування законної й обґрунтованої ухвали.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну правову оцінку зібраним доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус