ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
07.07.2026	Справа № 910/4067/26	
За позовом фізичної особи-підприємця Швеця Олександра Володимировича
до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про визнання недійсним одностороннього правочину
Суддя Карабань Я.А.
Секретар судових засідань Дубина Т.М.
представники учасників справи:
від позивача: Татаржинський М.В;
від відповідача: Дзюбенко О.Л.;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Швець Олександр Володимирович (надалі – позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі – відповідач), у якому просить суд визнати односторонній правочин вчинений відповідачем, викладений в листі № 055-18000 від 26.12.2025 щодо не подовження строку дії договору № 01903 щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою на розміщення тимчасової споруди за адресою: м. Київ, Шевченківський р-н., вул. Багговутівська, 3/15, укладений з позивачем недійсним.
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 15, 16, 202, 203, 215, 627, 629 Цивільного кодексу України, ст. 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011, обґрунтовані тим, що, на думку позивача, лист Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №055-18000 від 26.12.2025 за своїм змістом є одностороннім правочином, яким відповідач фактично реалізував волевиявлення щодо непродовження строку дії договору №01903-25/30 щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою, чим порушив права та законні інтереси позивача як сторони договірних правовідносин. Позивач вважає, що рішення Комісії з питань розміщення тимчасових споруд від 09.12.2025 має консультативно-дорадчий характер, не породжує самостійних правових наслідків та не могло бути належною підставою для відмови у продовженні строку дії договору, а відповідач неправильно застосував положення пункту 6.3. договору та безпідставно відмовив у його пролонгації. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2026 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п?яти днів з дня вручення даної ухвали.
21.04.2026 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/4067/26. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання в справі на 26.05.2026.
07.05.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що правові підстави для непродовження строку дії договору визначаються Законом України «Про благоустрій населених пунктів», рішеннями Київської міської ради, Порядком визначення обсягів пайової участі та умовами укладеного між сторонами договору, зокрема пунктом 6.3. договору, який пов?язує можливість його пролонгації з відсутністю рішення Комісії про запровадження додаткових зон обмежень. Також відповідач вказує, що пунктом 21 протоколу Комісії з питань розміщення тимчасових споруд №8 від 09.12.2025 Департаменту доручено обмежити подовження договорів щодо пайової участі на території Шевченківського району міста Києва з 01.12.2025, а тому саме наявність цього рішення виключала можливість пролонгації договору позивача. Крім цього, зазначає, що позивач, підписавши договір, добровільно погодився з умовами пункту 6.3. договору, відповідно до якого рішення Комісії має правове значення для питання продовження строку його дії, а тому не може посилатися на неправомірність застосування погодженого сторонами механізму пролонгації. Також відповідач заперечує доводи позивача щодо застосування постанови Кабінету Міністрів України №314 від 18.03.2022, зазначаючи, що підпункт 5 пункту 1 цієї постанови, на який посилається позивач, був виключений постановою Кабінету Міністрів України №288 від 14.03.2025, а договір пайової участі не є документом дозвільного характеру, тому положення постанови №314 до спірних правовідносин не застосовуються. Крім цього, відповідач зазначає, що рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №320/45873/24 не впливає на вирішення даного спору, оскільки предметом тієї справи були положення рішення Київської міської ради №915/8881, тоді як підставою непродовження договору у цій справі є протокол Комісії №8 від 09.12.2025, який не був предметом судового розгляду та не скасований. Також вказує, що позивач не довів факту порушення будь-якого свого суб?єктивного права оскаржуваним листом, що відповідно до усталеної правової позиції є обов?язковою умовою для задоволення позову. Договір №01903-25/30 припинив свою дію в силу закінчення строку – 29 листопада 2025 року, а пролонгація договору ніколи не була безумовним обов?язком відповідача.
У підготовче засідання 26.05.2026 з?явився представник відповідача, представник позивача в засідання не з?явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи відзив на позов від 07.05.2026 та відмовив у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Крім цього, суд протокольною ухвалою у порядку ст. 74 ГПК України повторно витребував у позивача письмові пояснення. Також суд протокольними ухвалами у порядку ст. 74 ГПК України витребував у позивача належним чином засвідчені копії документів та у відповідача письмові пояснення і продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 відкладено підготовче засідання в справі на 23.06.2026.
08.06.2026 від представника відповідача, на виконання вимог ухвали суду, надійшли додаткові пояснення.
11.06.2026 від представника позивача, на виконання вимог ухвали суду, надійшли додаткові пояснення, разом із доданими до них доказами.
18.06.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 23.06.2026, на іншу дату.
У підготовче засідання 23.06.2026 з?явився представник позивача, представник відповідача в засідання не з?явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольними ухвалами долучив до матеріалів справи додаткові пояснення відповідача від 08.06.2026 та додаткові пояснення позивача від 10.06.2026, які надійшли до суду 11.06.2026, разом із доданими до них доказами.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2026 враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонам надавалось достатньо часу для надання доказів та пояснень по суті спору, окрім того, не було зазначено про неможливість надання доказів чи заявлення клопотань, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.07.2026.
У судове засідання 07.07.2026 з?явились представники сторін. Суд протокольною ухвалою залишив без розгляду додаткові пояснення позивача від 02.07.2026, які надійшли до суду 03.07.2026, разом із доданими до них доказами. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позову.
У судовому засіданні 07.07.2026 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з?ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об?єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.05.2025 між позивачем (надалі – сторона 1, замовник) та відповідачем (надалі – сторона 2, виконавець) було укладено договір № 01903-25/30 щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою (надалі – договір), відповідно до п.1.1. якого, сторона 1 зобов?язується оплатити пайову участь в утриманні об?єкта благоустрою (місце розташування м. Київ, Шевченківський район, вул. Багговутівська, 3/15), на території якого розташована тимчасова споруда (павільйон, площею 7,82 кв.м.), функціональне використання якої Заклади швидкого харчування (4/3011), власником якої є сторона 1.
Згідно з п.2.1. договору, сторона 1 зобов?язана перерахувати пайовий внесок у сумі 4 189, 42 грн за період 02 червня 2025 року до 29 листопада 2025 року на умовах, визначених у цьому договорі.
Відповідно до п.2.2. договору, сторона 2 за умови належного виконання стороною 1 своїх обов?язків, що випливають з цього договору, відповідно до вимог законодавства, зобов?язана в порядку, визначеному цим договором, видати стороні 1 документ що посвідчує факт сплати пайової участі (інформаційний талон).
Пунктом 2.3. договору визначено, що сторона 1 має право: 1) вимагати від виконавця усунення виявлених недоліків щодо утримання території об екта благоустрою; 2) отримувати від виконавця інформацію про використання виконавцем внесених замовником обсягів пайової участі в утриманні території у розмірі, установленому в пункті 1.2. цього договору.
Згідно з п. 2.4. договору, сторона 1 зобов?язується: 1) свочасно сплачувати пайову участь в утриманні об?єкта благоустрою в розмірі, установленому в пункті 1.2. цього договору; 2) у разі виникнення загрози або настання надзвичайних ситуацій, пов?язаних з природною стихією: ураган, землетрус, сильний снігопад, ожеледиця тощо, сприяти виконавцю у запобіганні та ліквідації їхніх наслідків.
Відповідно до п. 6.1. договору, він набирає чинності з дати його укладення та діє до 29 листопада 2025 року.
Закінчення строку чинності цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.6.2. договору).
Згідно з п. 6.3. договору, його може бути пролонговано відповідно до норм законодавства та цього договору, за умови якщо комісією з питань розміщення тимчасових споруд, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства не прийнято рішення про запровадження додаткових зон обмежень на зазначеній території.
27.11.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про подовження договору щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою із власником тимчасової споруди (а.с.11), у якій просив подовжити договір щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою № 01903 на розміщення тимчасової споруди за адресою вул. Багговутівська 3/15, укладеного відповідно до Рішення Київської міської ради від 04.09.2014 №62/62 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24.02.2011 №56/5443 «Про затвердження Порядку визначення обсягів пайової участі (внеску) власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі в утриманні об?єктів благоустрою м. Києва та внесення змін до деяких рішень Київської міської ради» та деяких рішень Київської міської ради».
У відповідь на вказану заяву, відповідач листом за вих.№ 055-18000 від 26.12.2025 (а.с.12) зазначив наступне: «Департамент містобудування та архітектури (далі – Департамент) розглянув Ваше звернення від 27.11.2025 щодо подовження терміну дії договору щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою за заявою № 1903. За результатами розгляду та в межах компетенції інформуємо. Відповідно до протоколу № 8 Комісії з питань розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства від 09.12.2025, Департаменту доручено обмежити подовження договорів щодо пайової участі в утриманні об?єктів благоустрою на території Шевченківського району з 01.12.2025».
06.01.2026 позивач звернувся до відповідача з листом (а.с.13), у якому повторно просив продовжити строк дії договору, наводив власне тлумачення пункту 6.3. договору та зазначав, що рішення Комісії з питань розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства має консультативно-дорадчий характер і саме по собі не може бути підставою для непродовження договору. 
У відповідь на вказаний лист, відповідач листом за вих.№055-1495 від 05.02.2026 (а.с.14) зазначив, зокрема, наступне: «Департамент не може подовжити термін дії вищевказаного договору оскільки, відповідно до протоколу № 8 Комісії з питань розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства від 09.12.2025, Департаменту доручено обмежити подовження договорів щодо пайової участі в утриманні об?єктів благоустрою на території Шевченківського району з 01.12.2025».
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що лист Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №055-18000 від 26.12.2025 фактично містить одностороннє волевиявлення відповідача, спрямоване на непродовження строку дії договору №01903-25/30 щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою. На переконання позивача, зазначений лист має ознаки одностороннього правочину, оскільки ним реалізовано рішення відповідача про відмову у продовженні строку дії договору, що, на думку позивача, призвело до порушення його прав та законних інтересів. З огляду на викладене позивач просить визнати лист №055-18000 від 26.12.2025 недійсним, як односторонній правочин.
Згідно із ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов?язки; підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?'язків.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.
Як передбачено частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).
Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільному кодексу України міжнародним договорам, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов?язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Відповідно до ч. 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, вірогідними (ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України).
У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов?язок доведення наявності обставин, з якими закон пов?язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Як убачається із позовної заяви, предметом даного спору є вимога про визнання недійсним одностороннього правочину, який, на думку позивача, вчинений відповідачем та викладений у листі Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №055-18000 від 26.12.2025 щодо непродовження строку дії договору №01903-25/30 щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою.
Отже, звертаючись із цим позовом, позивач просить суд застосувати до зазначеного листа спеціальний спосіб захисту цивільних прав, передбачений главою 16 Цивільного кодексу України, а саме – визнати його недійсним як односторонній правочин.
У зв?язку із цим першочерговому з?ясуванню підлягає питання про те, чи є лист №055-18000 від 26.12.2025 правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, оскільки лише після встановлення такої обставини можливим є дослідження питання щодо наявності чи відсутності підстав його недійсності відповідно до статей 203 та 215 цього Кодексу.
Судом встановлено, що між сторонами 16.05.2025 укладено договір №01903-25/30 щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою.
Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов?язки відповідно до договору.
Відповідно до пункту 6.1. договору сторони погодили, що строк його дії встановлюється до 29.11.2025.
При цьому пунктом 6.3. договору сторони передбачили спеціальний порядок його можливої пролонгації, погодивши, що строк дії договору автоматично продовжується відповідно до вимог законодавства та умов договору лише за умови, якщо Комісією з питань розміщення тимчасових споруд не прийнято рішення про запровадження додаткових зон обмежень на відповідній території.
Таким чином, ще на момент укладення договору сторони погодили, що продовження строку його дії не є безумовним наслідком звернення користувача із відповідною заявою та не пов?язується із самим фактом направлення будь-якого листа, повідомлення чи відповіді Департаменту.
Натомість можливість продовження договору поставлена сторонами у пряму залежність від настання визначених договором юридичних фактів, які існують незалежно від направлення чи ненаправлення відповідачем будь-яких інформаційних документів.
Отже, саме договір визначає юридичний механізм продовження або непродовження строку його дії, тоді як листування між сторонами є лише способом повідомлення про результати розгляду відповідної заяви і саме по собі не породжує, не змінює та не припиняє договірних правовідносин.
Матеріалами справи підтверджується, що 27.11.2025, тобто до закінчення строку дії договору (29.11.2025), позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження строку його дії (а.с.11).
За результатами розгляду зазначеної заяви Департаментом було направлено лист №055-18000 від 26.12.2025 (а.с.12) наступного змісту: «Департамент містобудування та архітектури (далі – Департамент) розглянув Ваше звернення від 27.11.2025 щодо подовження терміну дії договору щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою за заявою № 1903. За результатами розгляду та в межах компетенції інформуємо. Відповідно до протоколу № 8 Комісії з питань розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства від 09.12.2025, Департаменту доручено обмежити подовження договорів щодо пайової участі в утриманні об?єктів благоустрою на території Шевченківського району з 01.12.2025».
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Із наведеного вбачається, що визначальними ознаками правочину є наявність самостійного зовнішньо вираженого волевиявлення особи, спрямованість такого волевиявлення безпосередньо на досягнення конкретного цивільно-правового результату та настання відповідних юридичних наслідків саме внаслідок такого волевиявлення.
Отже, для кваліфікації певної дії як правочину необхідною є сукупність таких юридично значимих ознак: по-перше, існування самостійного волевиявлення особи; по-друге, спрямованість такого волевиявлення безпосередньо на набуття, зміну або припинення цивільних прав чи обов`язків; по-третє, здатність такого волевиявлення самостійно породжувати відповідні цивільно-правові наслідки. Відсутність хоча б однієї із зазначених ознак виключає можливість кваліфікації відповідної дії як правочину у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України.
У свою чергу статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають, змінюються або припиняються з підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів. Отже, саме правочин є одним із юридичних фактів, який безпосередньо породжує відповідні цивільно-правові наслідки.
За змістом статті 626 Цивільного кодексу України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто також є різновидом правочину. Таким чином, спільною ознакою будь-якого правочину є його безпосередня спрямованість на регулювання цивільних правовідносин шляхом виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків їх учасників.
Системний аналіз статей 11, 202 та 626 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що не будь-який документ, лист, відповідь на звернення, інформаційне повідомлення чи службове листування є правочином. Документ може бути кваліфікований як правочин лише за умови, якщо його зміст свідчить про наявність самостійного волевиявлення особи, безпосередньо спрямованого на набуття, зміну або припинення цивільних прав чи обов`язків, а відповідні юридичні наслідки настають саме в силу такого волевиявлення.
Натомість документи, зміст яких зводиться до повідомлення адресата про певні обставини, інформування про результати розгляду звернення, доведення до відома рішення іншого органу, викладення мотивів прийнятого рішення або правової позиції особи щодо існуючих правовідносин, не відповідають визначеним статтею 202 Цивільного кодексу України ознакам правочину, оскільки не містять самостійного волевиявлення, спрямованого на безпосередню зміну чи припинення цивільних правовідносин, та не породжують самостійних цивільно-правових наслідків.
Саме з урахуванням наведених критеріїв суд оцінює правову природу листа Департаменту містобудування та архітектури №055-18000 від 26.12.2025 та вирішує питання про можливість застосування до нього положень статей 203 та 215 Цивільного кодексу України.
Так, дослідивши зміст листа Департаменту містобудування та архітектури №055-18000 від 26.12.2025, суд встановив, що ним позивача лише повідомлено про те, що відповідно до протоколу Комісії з питань розміщення тимчасових споруд №8 від 09.12.2025 Департаменту доручено обмежити подовження договорів щодо пайової участі в утриманні об?єктів благоустрою на території Шевченківського району міста Києва з 01.12.2025.
Наведений лист не містить будь-яких інших положень, які б свідчили про прийняття Департаментом самостійного рішення щодо реалізації своїх цивільних прав чи виконання договірних повноважень стосовно договору №01903-25/30 від 16.05.2025.
Зокрема, зі змісту листа не вбачається, що відповідач: реалізував передбачене законом або договором право на односторонню відмову від договору; прийняв рішення про припинення або розірвання договору; здійснив односторонню зміну будь-яких умов договору; прийняв рішення про відмову у продовженні строку його дії; визнав договір припиненим у зв?язку із закінченням строку його чинності; реалізував будь-яке дискреційне повноваження щодо вирішення питання про подальше існування договірних правовідносин; прийняв будь-яке індивідуальне рішення, адресоване позивачу, яке саме по собі змінювало б його цивільні права чи обов?язки.
Більше того, у листі відсутні будь-які висновки щодо правового статусу договору, відсутні формулювання про відмову у його продовженні чи неможливість такого продовження, а також відсутнє волевиявлення відповідача, яке можна було б розцінити як юридичний акт реалізації прав та обов?язків сторони договору.
Лист також не містить жодної розпорядчої частини, не встановлює для позивача нових прав чи обов?язків, не припиняє існуючих прав, не змінює змісту укладеного між сторонами договору, не змінює строк його дії, не припиняє договірних правовідносин та не встановлює будь-яких нових правил поведінки сторін.
Як встановлено судом, пунктами 6.1. та 6.3. договору №01903-25/30 сторони самостійно визначили строк його дії та умови можливої пролонгації. Відтак юридичні наслідки щодо подальшої дії договору поставлені сторонами у залежність від настання передбачених договором обставин, а не від самого факту направлення відповідачем будь-якого повідомлення чи відповіді на звернення позивача.
Отже, спірний лист сам по собі не є юридичним фактом, з яким закон або договір пов?язують виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин між сторонами.
За своїм змістом він лише доводить до відома позивача інформацію про існування протоколу Комісії, відображає перебіг розгляду його звернення та містить мотивувальне пояснення обставин, які, на думку відповідача, мають значення для вирішення питання щодо можливості продовження договору.
Таким чином, фактично зміст листа зводиться до інформаційного повідомлення та викладення правової позиції відповідача щодо застосування умов договору і відповідного рішення Комісії. Сам по собі виклад правової позиції сторони договору, повідомлення про результати розгляду звернення, доведення до відома контрагента змісту рішення іншого органу чи наведення мотивів, якими керувався відповідач, не є дією, безпосередньо спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків, а відтак не охоплюється поняттям правочину у розумінні частини першої статті 202 Цивільного кодексу України.
Отже, за своєю правовою природою лист №055-18000 від 26.12.2025 має виключно інформаційний характер, не містить самостійного цивільно-правового волевиявлення відповідача, не породжує самостійних юридичних наслідків та не є тим юридичним фактом, щодо якого можуть бути застосовані положення глави 16 Цивільного кодексу України про недійсність правочинів.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Таким чином, законодавець прямо визначив, що застосування інституту недійсності можливе виключно за сукупності двох умов: по-перше, має існувати правочин як юридичний факт, а по-друге, має бути встановлено порушення хоча б однієї із вимог, визначених статтею 203 Цивільного кодексу України.
За відсутності хоча б однієї із зазначених умов застосування статті 215 Цивільного кодексу України є неможливим.
Оскільки судом встановлено, що лист Департаменту містобудування та архітектури №055-18000 від 26.12.2025 за своєю правовою природою не є правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, він не може розглядатися як юридичний факт, щодо якого підлягають застосуванню положення статей 203 та 215 цього Кодексу.
Поряд з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 203 Цивільного кодексу України визначено вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: відповідність його змісту вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства; наявність у особи необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільність волевиявлення та його відповідність внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.
Водночас позивач не навів і не довів жодної із передбачених статтею 203 Цивільного кодексу України обставин, які могли б бути підставою для застосування статті 215 Цивільного кодексу України.
Зокрема, позивачем не доведено, що зміст спірного документа суперечить імперативним нормам цивільного законодавства чи моральним засадам суспільства, що відповідач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, що його волевиявлення не було вільним або не відповідало внутрішній волі, чи що спірний документ не був спрямований на реальне настання тих правових наслідків, які ним обумовлені.
Фактично усі доводи позову зводяться до незгоди позивача із правовою позицією відповідача щодо можливості продовження строку дії договору та до власного тлумачення умов пункту 6.3. договору №01903-25/30 від 16.05.2025.
Однак така незгода сама по собі не є юридичною підставою недійсності правочину у розумінні статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Крім того, суд звертає увагу на невідповідність між предметом заявлених позовних вимог та фактичними обставинами, на які сам позивач посилається як на підставу позову.
Так, із матеріалів справи вбачається, що листом Департаменту містобудування та архітектури №055-18000 від 26.12.2025 позивача лише повідомлено про те, що відповідно до протоколу Комісії від 09.12.2025 Департаменту доручено обмежити подовження договорів щодо пайової участі в утриманні об?єктів благоустрою на території Шевченківського району міста Києва.
Будь-яких висновків щодо результатів розгляду заяви позивача про продовження строку дії договору, рішення про відмову у його продовженні, а також власного волевиявлення відповідача щодо реалізації чи відмови у реалізації передбачених договором повноважень зазначений лист не містить.
Натомість, як підтверджується матеріалами справи, лише листом Департаменту №055-1495 від 05.02.2026 (а.с.14) позивача безпосередньо повідомлено про те, що «Департамент не може подовжити термін дії вищевказаного договору оскільки, відповідно до протоколу № 8 Комісії з питань розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства від 09.12.2025, Департаменту доручено обмежити подовження договорів щодо пайової участі в утриманні об?єктів благоустрою на території Шевченківського району з 01.12.2025».
Саме цим листом відповідачем уперше викладено остаточний результат розгляду звернення позивача, сформульовано правову позицію щодо неможливості продовження строку дії договору та доведено її до відома позивача.
Таким чином, навіть виходячи із правової конструкції, запропонованої самим позивачем, юридично значиме волевиявлення відповідача щодо непродовження строку дії договору пов?язується саме із листом №055-1495 від 05.02.2026, а не зі спірним листом №055-18000 від 26.12.2025.
Отже, фактично позивач просить суд визнати недійсним документ, який, за змістом самої позовної заяви, не містить того волевиявлення, яке, на його думку, порушило його права.
За своєю суттю доводи позивача спрямовані на спростування рішення відповідача про неможливість продовження строку дії договору, однак предметом оспорювання визначено інший документ, який такого рішення не містить та лише передує подальшому листуванню сторін.
При цьому, як установлено судом вище, лист №055-18000 від 26.12.2025 не встановлює для позивача будь-яких цивільних прав чи обов?язків, не змінює та не припиняє існуючих договірних правовідносин, не містить розпорядчої частини, не є актом реалізації відповідачем будь-якого суб?єктивного цивільного права чи дискреційного повноваження та не є тим юридичним фактом, з яким закон або умови договору пов?язують виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов?язків сторін.
Таким чином, заявляючи вимогу про визнання недійсним листа №055-18000 від 26.12.2025, позивач фактично просить суд застосувати наслідки недійсності до документа, який: не містить самостійного волевиявлення відповідача щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов?язків; не є тим документом, у якому прийнято або викладено рішення щодо непродовження строку дії договору; не є юридичним фактом, що породжує самостійні цивільно-правові наслідки; не змінює та не припиняє договірних правовідносин між сторонами; не є джерелом виникнення спірних правовідносин, які стали підставою для звернення до суду.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивач фактично ототожнює інформаційне повідомлення із правочином та просить визнати недійсним документ, який не лише не відповідає ознакам правочину, визначеним статтею 202 Цивільного кодексу України, а й не містить того юридично значимого волевиявлення, недійсність якого покладена ним в основу позовних вимог.
Відтак лист №055-18000 від 26.12.2025 не може бути самостійним об?єктом оспорювання за правилами статей 203, 204, 215 та 216 Цивільного кодексу України, оскільки відсутній сам юридичний факт, щодо якого закон допускає застосування інституту недійсності правочинів.
Додатково суд враховує поведінку самого позивача після отримання листа відповідача №055-18000 від 26.12.2025. 
Як убачається з матеріалів справи, не погодившись із викладеною у зазначеному листі інформацією, позивач не розцінив його як остаточне рішення відповідача про непродовження строку дії договору №01903-25/30, не вважав, що саме цим листом відповідач реалізував право на односторонню відмову від договору чи вчинив односторонній правочин щодо припинення або непродовження договірних правовідносин, а повторно 06.01.2026 звернувся до відповідача із листом (а.с.13), у якому просив продовжити строк дії договору, наводив власне тлумачення пункту 6.3. договору та зазначав, що рішення Комісії має консультативно-дорадчий характер і саме по собі не може бути підставою для непродовження договору. 
При цьому суд звертає особливу увагу, що у тексті зазначеного повторного звернення сам позивач визначає лист відповідача №055-18000 від 26.12.2025 як «лист стосовно протоколу №8 Комісії з питань розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства від 09.12.2025, яким Департаменту доручено обмежити подовження договорів щодо пайової участі в утриманні об?єктів благоустрою на території Шевченківського району з 01.12.2025», тобто характеризує його саме як документ, яким повідомлено про існування та зміст відповідного рішення Комісії. Водночас позивач не зазначає, що оскаржуваний лист є рішенням про непродовження строку дії договору, не визначає його як односторонній правочин щодо непродовження договору №01903-25/30 та не стверджує, що саме цим листом відповідач реалізував волевиявлення, спрямоване на припинення чи зміну цивільних прав та обов?язків сторін. 
Така процесуальна поведінка позивача свідчить, що станом на момент повторного звернення він сам не сприймав лист №055-18000 від 26.12.2025 як документ, яким відповідач остаточно реалізував волевиявлення щодо непродовження строку дії договору. Навпаки, повторне звернення із проханням продовжити договір об?єктивно підтверджує, що позивач розглядав зазначений лист як інформаційне повідомлення про існування рішення Комісії та сподівався на повторний розгляд свого звернення.
Як установлено судом, лише за результатами розгляду цього повторного звернення відповідач листом №055-1495 від 05.02.2026 (а.с.14) повідомив позивача про неможливість продовження строку дії договору №01903-25/30 від 16.05.2025.
Отже, послідовність дій сторін, зміст їхнього листування та власна поведінка позивача після отримання листа №055-18000 від 26.12.2025 підтверджують, що на момент його направлення цей документ не сприймався сторонами як правочин чи остаточне волевиявлення щодо непродовження строку дії договору, а мав виключно інформаційний характер. Зазначене є додатковим доказом безпідставності доводів позивача про наявність у спірному листі ознак одностороннього правочину у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об?єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов?язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?'язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. (Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №914/2476/20, від 30.08.2022 у справі №914/1658/15).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №914/1658/15.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб?єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (відповідачами) та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто чи призведе до поновлення порушеного права.
Розглядаючи справу, суд має з?ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, постановах Верховного Суду від 30.08.2022 у cправі №914/1658/15, від 31.08.2022 у cправі №914/970/20).
Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (пункт 148).
При цьому, обраний позивачем неефективний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду із позовом про захист права із застосуванням належного та ефективного способу захисту. (Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 911/269/19, від 16.11.2021 у справі №924/1304/20).
Аналіз змісту позовної заяви та наведеного позивачем обґрунтування свідчить, що фактичним предметом спору у даній справі є непродовження строку дії договору №01903-25/30 щодо пайової участі в утриманні об?єкта благоустрою та пов?язані із цим правові наслідки для позивача. Звертаючись до суду, позивач фактично прагне досягти відновлення договірних правовідносин між сторонами, продовження строку дії зазначеного договору, збереження права на подальше розміщення тимчасової споруди та, як наслідок, отримання документів, які посвідчують правомірність такого розміщення.
Отже, матеріально-правовий інтерес позивача полягає у відновленні права, яке, на його думку, було порушене внаслідок непродовження строку дії договору. Разом із тим, предметом заявленого позову визначено вимогу про визнання недійсним листа №055-18000 від 26.12.2025, який, як уже встановлено судом, має виключно інформаційний характер, не є правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, не містить самостійного волевиявлення відповідача щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов?язків сторін і сам по собі не породжує жодних юридичних наслідків.
За таких обставин між заявленою позовною вимогою та тим матеріально-правовим результатом, на досягнення якого вона фактично спрямована, відсутній безпосередній причинно-наслідковий та юридичний зв?язок.
Сам по собі факт визнання недійсним листа №055-18000 від 26.12.2025, навіть за умови задоволення відповідної позовної вимоги, не призвів би до відновлення порушеного, на думку позивача, права, оскільки не змінював би правового режиму спірних договірних правовідносин.
Таке судове рішення не відновило б строк дії договору №01903-25/30, визначений пунктом 6.1. договору, не усунуло б передбачених пунктом 6.3. договору умов, від яких сторони поставили можливість його подальшої пролонгації, не породило б для відповідача обов?язку продовжити строк дії договору чи повторно вирішити питання щодо його продовження, а також не створило б для позивача суб?єктивного права вимагати пролонгації договору або оформлення документів, необхідних для подальшого розміщення тимчасової споруди.
Більше того, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов?язки виникають, змінюються або припиняються лише з підстав, установлених актами цивільного законодавства, договорами або іншими юридичними фактами.
Визнання недійсним документа, який не є юридичним фактом, що породжує цивільні права та обов?язки, не створює нових цивільних правовідносин, не відновлює припинених прав та не може замінити собою той юридичний факт, із яким закон або договір пов?язують виникнення чи продовження відповідних правовідносин.
Суд також враховує, що відповідно до статей 626, 627, 629 Цивільного кодексу України договір є результатом вільного волевиявлення сторін, його умови визначаються за взаємною згодою сторін та є обов?язковими для їх виконання. Відтак зміна або продовження строку дії договору можуть відбуватися виключно у порядку та за умов, визначених законом або самим договором.
Ухвалення судового рішення про визнання недійсним листа відповідача не може підміняти собою встановлений сторонами договірний механізм продовження строку дії договору, змінювати погоджені сторонами умови пункту 6.3. договору чи створювати для сторін нові цивільні права та обов?язки, які не передбачені законом або договором.
Крім того, навіть у разі задоволення заявленої позовної вимоги не були б усунуті ті юридичні обставини, на які відповідач послався як на підставу непродовження строку дії договору, зокрема дія пункту 6.3. договору та врахування рішення Комісії з питань розміщення тимчасових споруд від 09.12.2025. Таким чином, правова підстава, на яку відповідач посилається при вирішенні питання про можливість пролонгації договору, залишалася б незмінною, а спір між сторонами щодо права позивача на продовження строку дії договору фактично залишився б невирішеним.
За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога спрямована на оспорювання документа, який сам по собі не є джерелом виникнення, зміни чи припинення спірних правовідносин, тоді як предметом судового захисту фактично є право позивача на продовження строку дії договору.
Належним способом судового захисту за таких обставин могли бути вимоги, безпосередньо спрямовані на вирішення спору щодо наявності або відсутності у позивача права на продовження строку дії договору та відповідного обов?язку відповідача вчинити дії щодо його реалізації. Зокрема, за умови якщо позивач вважав, що ним виконано всі передбачені договором та законодавством умови для пролонгації договору, а відповідач безпідставно відмовив у його продовженні, належним предметом судового розгляду могли бути вимоги про зобов?язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 27.11.2025 щодо продовження строку дії договору з урахуванням правової оцінки суду або, у разі доведення існування у позивача безумовного суб?єктивного права на продовження договору та встановлення відповідного обов?язку відповідача, - вимоги про зобов?язання відповідача вчинити дії щодо продовження строку дії договору відповідно до умов пункту 6.3 договору.
Натомість обрана позивачем вимога про визнання недійсним інформаційного листа не передбачає встановлення зазначених обставин, не вирішує спір щодо існування права на пролонгацію договору та, навіть у разі її задоволення, не забезпечує поновлення порушеного права, за захистом якого звернувся позивач.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб судового захисту не відповідає критеріям належності та ефективності, визначеним статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, статтею 5 Господарського процесуального кодексу України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, а тому є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з??ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов?язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов?язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову фізичної особи-підприємця Швеця Олександра Володимировича. 
Судові витрати відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.
Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 16.07.2026.

Суддя Я.А.Карабань