ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року
м. Київ

справа № 543/671/25
провадження № 61-6248св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,
третя особа- Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новооржицької селищної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів:Бутенко С. Б., Карпушина Г. Л., Обідіної О. І., 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 .
Вироком Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2024 року ОСОБА_2 засуджено за пунктом 13 частини другої статті 115 КК України за умисне вбивство ОСОБА_3 та призначено їй покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно з рішеннями Виконавчого комітету Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області від 09 травня 2024 року № 147, № 148 на підставі рекомендацій Полтавського обласного Центру соціальних служб про проходження навчання опікуна, подання Служби у справах дітей від 06 травня 2024 року № 50, № 51, її ( ОСОБА_1 ) заяви від 06 травня 2024 року, встановлено опіку над дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , позбавлених батьківського піклування, та призначено її опікуном над дітьми.
Вказувала, що присутність у помешканні малолітніх дітей не зупинили ОСОБА_2 від реалізації злочинного умислу, спрямованого на умисне протиправне заподіяння смерті батьку дітей на їх очах, що вплинуло на психічний стан та здоров`я дітей і свідчить про ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків та неможливість змінити її поведінку щодо дітей та їх виховання, а тому вважала, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дітей з урахуванням їх найкращих інтересів. 

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 25 грудня 2025 року, ухваленим у складі судді Смілянського Є. А., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, що є крайнім заходом впливу, а саме умисного та свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей та відсутності будь-якої реальної загрози від неї, як матері, психічному стану її дітей.

Водночас суд не визнав факт вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення та відбування нею покарання, а також те, що психологічно діти відвернулися від матері, тими обставинами, що мають значення для вирішення справи про позбавлення батьківських прав.

Суд також не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 25 грудня 2025 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що умисне вбивство ОСОБА_2 у присутності малолітніх дітей їхнього батька є проявом домашнього насильства щодо дітей, що негативно впливає на їхній психічний та фізичний розвиток та свідчить про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками. Водночас поведінка відповідачки, яка раніше вчиняла умисні вбивства та була засуджена 15 липня 2025 року вироком Чернівецького апеляційного суду за частиною першою статті 115, пунктами 9, 12, 13 частини другої статті 115, статтями 70, 71 КК України до 14 років позбавлення волі та знову вчинила особливо тяжкий злочин, вказує на можливість негативного впливу матері на виховання дітей, розвиток їх особистості, формування моральних цінностей та моделей поведінки.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дітей, які через її умисні дії з раннього віку залишились без батьківського піклування як матері, так і батька.

Апеляційний суд зазначив, що висновок суду першої інстанції про неможливість виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків з об`єктивних причин є необґрунтованим, оскільки тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки у зв`язку з довічним позбавленням волі є наслідком її умисної протиправної поведінки.Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки поведінці відповідачки та її впливу на дітей, нехтування нею своїми обов`язками, що призвело до того, що діти залишились без батьківського піклування та допомоги, необхідних для їх фізичного та психічного благополуччя, а умови та причини нездатності її виконувати батьківські обов`язки неможливо усунути.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травня 2026 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, щостаттею 164 СК України визначені підстави, які дозволяють позбавлення батьківських прав. До таких підстав віднесено: 
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Наведений у частині першій статті164 СК України перелік підстав для позбавлення батьківських прав є вичерпним та розширеного тлумачення не допускає.
При цьому Верховний Суд сформував правову позицію, відповідно до якої тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що навіть ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Тим більше, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав невиконання матір`ю певних батьківських обов`язків, обумовлене причинами, які від неї не залежать, наприклад - перебуванням в ув`язненні.
У цій справі жодних доводів та/чи доказів особливої непридатності ОСОБА_2 саме як матері позивачка не навела та суд не встановив, оскільки до моменту позбавлення волі вона жодного разу не вчиняла ніяких протиправних чи насильницьких дій щодо власних дітей, а їх сім`я на обліку з цього приводу не перебувала.
Враховуючи, що ОСОБА_2 відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а тому позбавлена навіть теоретичної можливості вчиняти фізичне насильство чи іншим чином впливати на середовище, у якому будуть зростати її діти, суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив обставин справи та надана їм таким судом оцінка не відповідає фактичній небезпечності і можливості впливу ОСОБА_2 на дітей. А висновки суду апеляційної інстанції щодо вказаного носять виключно характер припущень.
Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 вчинила домашнє фізичне насильство, заподіявши смерть біологічному батькові дітей, у їх присутності, є безпідставним, оскільки у вироку суду відсутня вказівка про присутність дітей під час спричинення ОСОБА_2 смерті своєму співмешканцю.
Вказуючи на те, що ОСОБА_2 по суті не заперечується той факт, що вона вчинила домашнє фізичне насильство, заподіявши смерть біологічному батькові дітей, у їх присутності, апеляційний суд залишив поза увагою відзив на апеляційний скаргу.
Отже, висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, які не узгоджуються з доводами сторін та суперечать матеріалам справи.
Посилання апеляційного суду на те, що відповідачка була засуджена 15 липня 2025 року вироком Чернівецького апеляційного суду за частиною першою статті 115, пунктами 9, 12, 13 частини другої статті 115, статтями 70, 71 КК України до 14 років позбавлення волі, не ґрунтується на жодних обставинах реальності, оскільки ОСОБА_2 взагалі не була засудженою вироком Чернівецького апеляційного суду від 15 липня 2025 року. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень Чернівецьким апеляційним судом 15 липня 2025 року взагалі не виносилося жодного вироку. В матеріалах справи за апеляційною скаргою ОСОБА_6 оригінал або ж копія такого вироку відсутні, жодних посилань на нього ніхто із учасників справи не наводив.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) та у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15 (провадження № 61-12305св18), від 05 червня 2019 року у справі № 554/1796/15 (провадження № 61-27321св18), від 23 січня 2020 року у справі № 755/3644/19 (провадження № 61-22284св19), від 23 червня 2021 року у справі № 953/17837/19 (провадження № 61-11143св20), від 27 вересня 2023 року у справі № 567/1042/22 (провадження № 61-9773св23), від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) та інші; суд не дослідив зібрані у справі докази.

Доводи інших учасників справи

У травні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко А. Ф. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

До відзиву на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко А. Ф. не додав доказів направлення його копії іншим учасникам справи.

Такі дії представника позивача не є виконанням вимог процесуального законодавства щодо належного направлення копій відзиву іншим учасникам справи для ознайомлення.

Відповідно до частини четвертої статті 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

До відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (частина п`ята статті 178, частина четверта статті 395 ЦПК України).

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 183 ЦПК України).

Враховуючи, що доказів надсилання копії відзиву на касаційну скаргу іншим учасникам справи немає, цей відзив підлягає поверненню без розгляду.

У липні 2026 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду клопотання про повернення відзиву на касаційну скаргу без розгляду та письмові пояснення у справі.

20 липня 2026 року до Верховного Суду надійшло повторне клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників та забезпечення режиму відеоконференції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 08 травня 2026 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Коломієць Г. В. та судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. від 11 травня 2026 року клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено ОСОБА_2 від сплати судового збору за подачу касаційної скарги. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. від 12 травня 2026 року продовжено ОСОБА_2 строк для усунення недоліків касаційної скарги. 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., від 18 травня 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 

У червні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., від 11 червня 2026 року пояснення та клопотання ОСОБА_2 , що надійшли електронною поштою, не підписані електронним підписом, повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., від 29 червня 2026 року відмовлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Лисенку А. Ф. у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін. Справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 08 липня 2026 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: Луспеник Д. Д. (головуючий), Гулейков І. Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовець Р. А., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (головуючий), Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., від 15 липня 2026 року заяву ОСОБА_2 про відвід колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., у цій справі визнано необґрунтованою та передано для вирішення зазначеного питання у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. від 16 липня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., у цій справі відмовлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 є матір`ю малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Запис про батька дітей у Книзі реєстрації народжень проведено відповідно до частини першої статті 135 СК України за вказівкою матері. Батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначений ОСОБА_7 . Батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначений ОСОБА_8 .

Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року у справі № 543/254/23 у незміненій частині та вироком Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2024 року, який залишений без змін постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого пунктом 13 частини другої статті 115 КК України, - вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, із призначенням їй покарання у виді довічного позбавлення волі за умисне вбивство свого співмешканця ОСОБА_3 .

Згідно з листом Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» від 11 липня 2025 року, у зазначеній державній установі з 10 травня 2024 року відбуває кримінальне покарання засуджена ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно з вироком Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2024 року за статтею 115, частина друга 2, пункт 13 КК України до довічного позбавлення волі.

Рішеннями Виконавчого комітету Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області від 27 березня 2024 року № 77 та № 78 надано малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , статус дітей, позбавлених батьківського піклування.

Рішеннями Виконавчого комітету Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області від 09 травня 2024 року № 147 та № 148 встановлено над дітьми, які позбавлені батьківського піклування, - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , опіку і призначено ОСОБА_1 їхнім опікуном.

Згідно з висновком Виконавчого комітету Новооржицької селищної ради як органу опіки та піклування від 18 листопада 2025 року № 01-24/76, який затверджений рішенням Виконавчого комітету Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області від 24 листопада 2025 року № 307, орган опіки та піклування вважав можливим і доцільним позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав щодо малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 

У вказаному висновку зазначено, що опікун ОСОБА_1 створила належні умови для проживання дітей, які живуть у люблячій родині, де піклуються про їх духовний, фізичний та розумовий розвиток, діти відвідують дитячий садок, самостійно стали називати ОСОБА_9 мамою (акт обстеження умов проживання від 15 жовтня 2025 року). Натомість мати дітей ОСОБА_2 участі у їх вихованні не бере, не забезпечує необхідного утримання дітей, їх успіхами та навчанням почала цікавитись з вересня 2025 року, після подання позову про позбавлення її батьківських прав. Під час спілкування з дітьми у присутності психолога Центру надання соціальних послуг Новооржицької селищної ради, зважаючи на травматичний досвід дітей (мати ОСОБА_10 та батько ОСОБА_11 вживали алкогольні напої, як наслідок, в сім`ї відбувались постійні лайки, бійки, з`ясування відносин у присутності дітей), діти виявили небажання спілкуватись з матір`ю ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікована Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині держави-учасниці, так і за кордоном.

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка як підставу для позбавлення батьківських прав зазначала пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо малолітніх дітей.

Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , через ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків з виховання малолітніх дітей.

З 10 травня 2024 року ОСОБА_2 відбуває кримінальне покарання у Державній установі «Кам`янська виправна колонія (№ 34)». 
Вироком Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2024 року ОСОБА_2 була засуджена за статтею 115, частина друга, пункт 13 КК України до довічного позбавлення волі (31 грудня 2022 року вбила свого співмешканця - батька дітей).

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з огляду на таке.

Дитина, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (пункт 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Формою домашнього насильства є фізичне насильство, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Тлумачення вказаної норми свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності (див. постанову Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 753/23626/17 (провадження № 61-15474св21)).

У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 вчинила домашнє фізичне насильство, заподіявши смерть біологічному батькові дітей, у їх присутності.

Посилання у касаційній скарзі на те, що висновок апеляційного суду про вчинення ОСОБА_2 вбивства у присутності дітей ґрунтується на припущеннях, оскільки спростовується змістом вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року у справі № 543/254/23 та вироку Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2024 року, який залишений без змін постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що відповідачка не заперечувалаприсутність дітей у помешканні, в якому сталося вбивство.

Верховний Суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дітей, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

У постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже має законну мету, і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування про неї, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідачки проти позову про позбавлення її батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову. 

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який суди йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Верховний Суд враховує, що довічне позбавлення волі ОСОБА_2 виключає можливість здійснення нею виховання і утримання дітей, а умисне вбивство ОСОБА_2 батька дітей свідчить про таку поведінку матері, яка є несумісною з реалізацією батьківських прав.

Водночас колегія суддів зауважує, що подальше збереження ОСОБА_2 статусу матері малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як законного представника, буде суперечити найкращим інтересам дітей та створюватиме додаткові юридичні перешкоди в реалізації їхніх прав.

Верховний Суд зазначає, що за обставин цієї справи позбавлення відповідачки батьківських прав спрямоване на захист прав та інтересів дітей, отже, має законну мету і втручання в права відповідачки є пропорційним меті позбавлення її батьківських прав.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про наявність виключних обставин для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд помилково посилався на те, що ОСОБА_2 була засуджена 15 липня 2025 року вироком Чернівецького апеляційного суду за частиною першою статті 115, пунктами 9, 12, 13 частини другої статті 115, статтями 70, 71 КК України до 14 років позбавлення волі, оскільки такого вироку не існує, є підставою для виправлення описки відповідно до статті 269 ЦПК України, враховуючи те, що вироком Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2024 року у справі № 543/254/23 встановлено, що ОСОБА_2 раніше була засуджена: 15 липня 2005 року Чернівецьким апеляційним судом за частиною першою статті 115, пунктами 9, 12, 13 частини другої статті 115, статтями 70, 71 КК України до позбавлення волі на строк 14 років.

Інші доводи касаційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки суду апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк