П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 205/1322/18
провадження № 51-1449км26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2026 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новокодацького районного суду міста Дніпра від 17 грудня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Цивільні позови ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на їх користь у рахунок відшкодування моральної шкоди по 100 000 грн кожній, а також 22 000 грн на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2026 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасовано та постановлено новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 19 листопада 2017 року приблизно о 18 год 35 хв, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ Forza» (д.н.з. НОМЕР_1 ), під час руху по вул. Велика Діївська у м. Дніпро на перехресті з вул. Чорноземною усупереч вимогам пунктів 1.3, 1.5, пп «б» п. 2.3, п. 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), маючи об`єктивну можливість виявити велосипедиста ОСОБА_10 , який рухався хвилеподібною траєкторію вказаним перехрестям з ліва на право відносно його напрямку руху, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та здійснив зіткнення передньою лівою частиною керованого ним автомобіля з правою бічною частиною велосипеда «Україна» під керуванням ОСОБА_10 , в результаті чого потерпілий отримав численні тілесні ушкодження, від яких загинув на місці ДТП.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник стверджує про істотне порушення вимог КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок апеляційного суду, виключити з його резолютивної частини рішення про застосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, в решті просить вирок апеляційного суду залишити без зміни.
На обґрунтування касаційних вимог сторона захисту стверджує, що під час призначення ОСОБА_7 додаткового покарання апеляційний суд: 
- не мотивував свої висновки про необхідність призначення засудженому додаткового покарання;
- без безпосереднього дослідження відомостей, які характеризують особу ОСОБА_7 , дійшов протилежних, ніж суд першої інстанції, висновків про необхідність призначення йому додаткового покарання;
- всупереч принципу індивідуалізації покарання не взяв до уваги повне визнання ОСОБА_7 винуватості та його щире каяття, часткове відшкодування потерпілій заподіяної моральної шкоди, позицію потерпілої, яка в суді апеляційної інстанції просила не застосовувати до засудженого додаткове покарання та залишити вирок місцевого суду без змін, фактичні обставини кримінального правопорушення, зокрема, те, що потерпілий велосипедист перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, поскримінальну поведінку ОСОБА_7 , який протягом 9 років з моменту ДТП жодного разу не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, працює водієм і заробітна плата є єдиним джерелом його доходу, а тому позбавлення його права керувати транспортними засобами позбавить його засобів для існування та можливості в майбутньому відшкодовувати потерпілим визначену судом першої інстанції моральну шкоду.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив ї задовольнити, а прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, вважав вирок апеляційного суду законним і обґрунтованим та просив залишити його без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися.
Мотиви суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Рішення судів обох інстанцій щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, призначеного йому основного покарання із застосуванням інституту звільнення від його відбування, за обставин, встановлених у вироку місцевого суду, в касаційній скарзі не оскаржуються.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що доводи цієї скарги полягають у незгоді з висновками апеляційного суду про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
В ході касаційного розгляду Судом встановлено, що суд апеляційної інстанції розглядав провадження у межах поданої прокурором апеляційної скарги, в якій останній оскаржував вирок місцевого суду в частині непризначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_7 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, грубо порушив вимоги ПДР, що призвело до ДТП за участю велосипедиста, в результаті якого останній загинув на місці події, а тому дійшов висновку, що непризначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є недостатнім для його виправлення та не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі.
Суд не погоджується із такими висновками апеляційного суду, оскільки вони зроблені без врахування усіх обставин цього кримінального провадження.
Суд звертає увагу на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цього кримінального провадження, зокрема поведінку самого потерпілого, який, перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння (2,50% у крові та 3,58% у сечі), керував велосипедом і здійснив виїзд на перехрестя, де в подальшому відбулося зіткнення із автомобілем засудженого, який не перебував в стані алкогольного сп`яніння та рухався з дозволеною на цій ділянці дороги швидкістю. 
Суд наголошує, що виїзд на головну дорогу велосипедистом повинен бути врахований судами під час призначення покарання у сукупності із іншими обставинами та відомостями про особу засудженого.
Також підлягає врахуванню посткримінальна поведінка засудженого та відомості про нього, зокрема те, що ОСОБА_7 місця події не залишив, визнав свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся (висловив жаль щодо вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася), частково відшкодував потерпілій заподіяну моральну шкоду та зобов`язувався в майбутньому відшкодувати цю шкоду в повному обсязі.
Важливою характеризуючою обставиною є й те, що після ДТП, яка мала місце у 2017 році та дотепер (тобто протягом 9 років) ОСОБА_7 не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, в тому числі за порушення в сфері безпеки руху. 
Засуджений працює водієм і його заробітна плата є єдиним джерелом доходу та дає йому можливість виконувати вирок суду першої інстанції в частині відшкодування заподіяної шкоди.
Також слід наголосити на позиції потерпілої, яка в апеляційному суді заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просила залишити вирок місцевого суду без змін.
Зазначені обставини та відомості про особу винного колегія суддів вважає такими, що знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дають підстави для незастосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що, на думку колегії суддів, відповідає принципу індивідуалізації покарання, буде необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Як наслідок, касаційна скарга захисника підлягає задоволенню, а вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2026 року зміні в частині призначеного ОСОБА_7 додаткового покарання.
Керуючись статтями 433, 436 - 438, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу захисника задовольнити.
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому додаткового покарання змінити.
Виключити з резолютивної частини вироку рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. 
На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК, а саме: (1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; (2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
В решті вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3