Справа № 450/4599/24      Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б 
Провадження № 22-ц/811/4508/25     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 липня 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок залиття та пошкодження квартири,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2024 року ОСОБА_2 вернувся в суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 71927 грн 44 коп. майнової шкоди та 25 000 грн 00 коп. моральної шкоди заподіяної, внаслідок залиття та пошкодження квартири.
Позов мотивований тим, що 11 липня 2021 року у будинку секції АДРЕСА_1 сталось затоплення квартири АДРЕСА_2 , власником якої є позивач. Причиною затоплення квартири стала несправність крана подачі води до пральної машини у ванній кімнаті квартири АДРЕСА_3 , яка знаходиться поверхом вище над квартирою АДРЕСА_2 та належала на той момент на праві власності ОСОБА_1 14 липня 2021 року був проведений огляд квартири АДРЕСА_2 , за результатами якого складений акт про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), відповідно до якого, при огляді даної квартири виявлено: 1) Потоки мокрих плям по стінах, мокра стеля, мокрі дві шафи - в коридорі; 2) Мокрі стіни, мокра стеля, мокра паркетна дошка на підлозі, мокрі дві дверні рами – в двох кімнатах; 3) Мокрі стіни – в кухні. Згідно з висновками і рекомендаціями комісії, затоплення квартири АДРЕСА_2 виникло внаслідок винних дій власника квартири АДРЕСА_3 . Орієнтовний розрахунок розміру збитків позивачем оцінюється у сумі 100 000 грн 00 коп. під час розгляду справи № 450/5510/21 була проведена судова будівельно-технічна експертиза, за результатами якої складено висновок експерта № 4397-Е від 22 квітня 2024 року, згідно з яким, причиною залиття (пошкодження) приміщень квартири АДРЕСА_4 , яке мало місце 11 липня 2021 року, згідно акту про залиття від 14 липня 2021 року, могло бути витікання води через несправність крана подачі води до пральної машини у ванній кімнаті квартири АДРЕСА_3 ; вартість відновлювальних ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень завданих залиттям квартири АДРЕСА_4 , що мало місце 11 липня 2021 року, становить 29 630 грн 00 коп. (з ПДВ). Позивачем до позовної заяви додано рахунок-замовлення покупця № 15967 від 23 листопада 2021 року, станом на дату залиття, відповідно до якого покупець ОСОБА_2 придбав у постачальника гіпермаркету «Практик» товар, який необхідний для відновлення попереднього стану квартири, а саме плінтус шпонований Luxeprofile Євро Дуб натур 60*80*240 на суму 4 896 грн 00 коп.; підложка UnderWOOD EKO 3 мм 790*590*3/15 шт на суму 1 314 грн 87 коп.; ТПД Focus Floor Дуб LIBECCIO (LIVING) 3-ох полос 5G 14*188*2266 на суму 36 086 грн 57 коп. Загальна сума витрат позивача склала 42 297 грн 44 коп. Внаслідок залиття, позивачу також заподіяно моральну шкоду, яка виразились у його емоційному стресі, негативних емоціях, переживаннях з приводу залиття та пошкодження квартири, яка стала непридатною для використання без проведення ремонту. Залиття квартири вплинуло на звичайний життєвий уклад його сім`ї, змусило проживати в іншому місці більше ніж два тижні. Після повернення в свою квартиру позивач був змушений пристосовуватися до життя в затопленому та сирому приміщенні, що негативно вплинуло на якість сну та самопочуття. Позивач відчував постійний дискомфорт, перебуваючи в затопленій квартирі. Житло особи, є тим місцем де вона може розслабитися та забути про проблеми у повсякденному житті, однак позивач був позбавлений можливості забути про ці проблеми, оскільки проблема затоплення квартири була першочерговою для вирішення. Відновлення попереднього стану квартири позивача потребувало значних зусиль та коштів.
Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 71 927 грн 44 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 4 000 грн 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 752 грн 33 коп. судового збору.
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року залишено без задоволення.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в грудні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд ухвалив заочне рішення при відсутності відповідача, яка не була повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи, їй взагалі не було відомо про звернення ОСОБА_2 до неї з вказаним позовом. Щодо розміру майнової шкоди, вказує, що судом безпідставно не взято до уваги під час вирішення цього питання висновок експерта, яким заподіяна залиттям квартири шкода оцінюється в розмірі 29 630 грн 00 коп., а взято до уваги рахунок-замовлення, який не може бути належним та допустимим доказом розміру такої шкоди. Вважає стягнутий судом розмір майнової шкоди завищеним. Зазначає про те, що не погоджується з причинами залиття, вказаними в акті від 14 липня 2021 року, адже на думку заявниці такої причиною є не несправність крана подачі води до пральної машини, як зазначено у згаданому акті, а прорив труби у ванній кімнаті відповідача, який відбувся через збільшений тиск води у трубах будинку, що перевищував дозволені норми. На момент залиття, у квартирах як позивача, так і відповідачки нікого не було. Тобто, відсутні одноосібні винні дії лише відповідачки у залитті квартири позивача, адже є вина і балансоутримувача труб будинку, яким є об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі – ОСББ) «Героїв Майдану 2». Оскільки на момент затоплення, комісія, яка складала акт не мала доступу до стояка роздачі води, нею не відображено у цьому акті інформацію про збільшений тиск води у трубах будинку. Більше того, комісією не було проведено обстеження квартири відповідачки. У згаданому висновку експерта також зроблено лише припущення, а не категоричний висновок про причину залиття. Заперечує проти розрахунку суми заборгованості, яку позивач просив стягнути, адже ним не наведено жодного розрахунку та не підтверджено понесення витрат після затоплення на суму, заявлену до стягнення. Оскільки затоплення відбулося не лише х вини відповідачки, остання заперечує проти стягнення з неї і моральної шкоди, розмір якої позивачем жодним чином не обґрунтований.
В березні 2026 року від ОСОБА_2 через підсистему Електронний суд надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_3 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду. Відзив місить клопотання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 7 000 грн 00 коп.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 , а ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_3 за цією ж адресою квартири за адресою. Квартира АДРЕСА_3 знаходиться поверхом вище, над кв. АДРЕСА_2 .
Відповідно до акту про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 14 липня 2021 року, складеного комісією в складі: голови комісії, голови ОСББ «Героїв Майдану 2» Осташевського В. Є., мешканця кв. АДРЕСА_6 ОСОБА_2 , мешканця кв. АДРЕСА_7 ОСОБА_4 , мешканця кв. АДРЕСА_8 секц. № 5 ОСОБА_5 , причиною затоплення кв. АДРЕСА_2 стала несправність крана подачі води до пральної машини у ванній кімнаті кв. АДРЕСА_3 , яка знаходиться поверхом вище над кв. АДРЕСА_2 . При огляді виявлено: 1) Потоки мокрих плям по стінах, мокра стеля, мокрі дві шафи - в коридорі; 2) Мокрі стіни, мокра стеля, мокра паркетна дошка на підлозі, мокрі дві дверні рами – в двох кімнатах; 3) Мокрі стіни – в кухні. Комісією встановлено, що затоплення квартири АДРЕСА_2 виникло внаслідок дій власника кв. АДРЕСА_3 .
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 4397-Е від 22 березня 2024 року, причиною залиття (пошкодження) приміщень кв. АДРЕСА_4 , яке мало місце 11 липня 2021 року, згідно акту про залиття від 14 липня 2021 року, могло бути витікання води через несправність крана подачі води до пральної машини у ванній кімнаті кв. АДРЕСА_3 . Станом на час проведення огляду, в приміщеннях кв. АДРЕСА_4 виявлено дефекти та пошкодження опоряджувальних поверхонь стелі у вигляді плям світло-жовтого кольору в коридорі під літ. «1» та житловій кімнаті під літ. «2», а також незначне здуття та тріщини опоряджувального шару стіни в приміщенні коридору під літ. «1» та ледь помітна пляма світлого кольору в кімнаті під літ. «4». Вартість відновлювальних ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень завданих залиттям кв. АДРЕСА_4 , що мало місце 11 липня 2021 року, становить 29 630 грн 00 коп. (з ПДВ).
Відповідно до рахунку-замовлення покупця № 15967 від 23 листопада 2021 року, покупець ОСОБА_2 придбав у постачальника гіпермаркету «Практик» товар, який необхідний для відновлення попереднього стану квартири, а саме плінтус шпонований Luxeprofile Євро Дуб натур 60*80*240 на суму 4 896 грн 00 коп.; підложка UnderWOOD EKO 3 мм 790*590*3/15 шт на суму 1 314 грн 87 коп.; ТПД Focus Floor Дуб LIBECCIO (LIVING) 3-ох полос 5G 14*188*2266 на суму 36 086 грн 57 коп. Загальна сума витрат складає 42 297 грн 44 коп.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Стаття 322 ЦК України зобов`язує власника утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 151 Житлового кодексу Української РСР, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на відшкодування збитків, завданих його майну, шкоди, заподіяної його життю або здоров`ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг та незаконного проникнення в належне йому житло (інший об`єкт нерухомого майна).
Індивідуальний споживач зобов`язаний власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку (пункт 4 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Таким чином, обов`язок по утриманню санітарно-технічних приладів (кранів, труб, що знаходяться у квартирі) у належному стані покладено на власника квартири (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 344/3303/16-ц).
Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, та відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Аналіз статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша-третя статті 22 ЦК України).
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17).
У постанові Верховного Суду від 04 листопада 2022 року в справі № 640/2713/18 вказано, що:
«задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що залиття квартир сталося внаслідок протиправної бездіяльності КП «Харківські теплові мережі», що полягала у незабезпеченні належного стану внутрішньобудинкових систем центрального опалення та гарячого водопостачання у будинку, технічне обслуговування яких було покладено на КП «Харківські теплові мережі». Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, та врахувавши обставини, за яких сталося залиття квартири, а також умови укладеного між відповідачами договору, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що саме з КП «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню на користь позивачів суми завданої майнової та моральної шкоди. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 640/20533/16-ц (провадження № 61-27366св18) та від 28 травня 2020 року у справі № 640/419/17 (провадження № 61-32844св18) щодо застосування вказаних норм права. Доводи касаційної скарги КП «Харківські теплові мережі» про те, що чинним законодавством України та будь-якими іншими актами чи договорами на нього не покладено обов`язків, невиконання яких мало наслідком залиття кватири позивача, є безпідставними».
У постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року в справі №686/11256/16-ц зроблено висновок про те, що:
«За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Факт залиття квартири, власником якої є позивач, з вини відповідачів підтверджується актом залиття від 04 квітня 2016 року, затвердженого начальником ЖЕК № 1 ОСОБА_5 Актом встановлено, що залиття квартири АДРЕСА_1 відбулось внаслідок витоку теплоносія на крані випуску повітря опалення (батареї), що у квартирі АДРЕСА_3 за цією ж адресою, власниками якої є відповідачі. Зазначений акт у силу статей 58, 59 ЦПК України 2004 року є належним і допустимим доказом, яким спростовуються відповідні посилання касаційної скарги. Згідно з частиною першою статті 64 ЦПК України 2004 року письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з цим вину у завданні шкоди позивачу відповідачами не спростовано. Доводи касаційної скарги, що акт від 04 квітня 2016 року не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки складений зі слів невідомих осіб та на підставі незрозумілих документів, зводяться до незгоди із письмовими доказами, оцінка яким надана судами першої та апеляційної інстанцій».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами як висновками експертів (пункт 2 частини другої статті 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У цьому контексті, беручи до уваги словесну конструкцію цієї норми «дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів)», можна сформулювати визначення належного доказу як доказу, який має логічний зв`язок з обставинами, що становлять предмет доказування, а цей предмет, у свою чергу, складають факти матеріально-правого та процесуального характеру (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2026 року в справі № 320/5680/25).
Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).
Згідно із частинами першою – третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно з частиною першою статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.
Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Поряд з цим, усталеним в судовій практиці є підхід, за яким визначення розміру матеріального збитку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» або висновком експерта.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, що також не заперечується відповідачем, врахувавши, що ОСОБА_1 , як власник квартири, з якої відбувся витік води, не довела відсутність своєї вини у заподіянні шкоди, адже нею не надано належних та допустимих доказів того, що причиною залиття був прорив водяної труби в її квартирі через надмірний тиск у трубах будинку, що мало місце з вини балансоутримувача, а не забезпечення нею належного утримання та експлуатації квартири та її складових, зокрема сантехнічного обладнання та мережі водовідведення квартири, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири.
Проте колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині розміру майнової шкоди, адже такий доведений позивачем лише в розмірі 29 630 грн 00 коп., який підтверджується належним та допустимим доказом, а саме висновком експерта, а не як помилково вважав районний суд, в розмірі 71 927 грн 44 коп., оскільки рахунок-замовлення на суму 42 297 грн 44 коп. у даній справі не може вважатися належним та допустимим доказом розміру заподіяної шкоди.
Щодо відшкодування моральної шкоди.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі №212/7628/21 зазначено, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц)».
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Встановивши наявність підстав для покладення на відповідача обв`язку з відшкодування майнової шкоди, місцевий суд врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань у зв`язку із її заподіянням, зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позову в частині про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000 грн 00 коп., що відповідає вимогам розумності і справедливості, а відповідні доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.
Тобто, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.
Пунктами 1 і 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди змінити, зменшивши розмір такої з 71 927 грн 44 коп. до 29 630 грн 00 коп., а в решті як законне та обґрунтоване, залишити без змін.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини друга статті 141 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта-шоста статті 137 ЦПК України).
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказано, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Колегія суддів враховує, що заяву про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн 00 коп. зроблено останнім у відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано договір від 06 грудня 2021 року про надання правничої допомоги № 06/12/21, додаток № 2 до цього договору, укладений 23 березня 2026 року, який містить відповідні відомості про розмір оплати послуг адвоката у фіксованому розмірі за написання та подання відзиву на апеляційну скаргу, акт про надання правничої допомоги, складений 30 березня 2026 року, а також докази оплати такої допомоги у вказаному вище розмірі. Відзив на апеляційну скаргу підписаний адвокатом Решотою В. В. на підстав ордеру серії ВС № 1283633, виданого на підставі договір від 06 грудня 2021 року про надання правничої допомоги № 06/12/21 – 27 вересня 2024 року.
Оскільки вказані витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу належним чином підтверджені, проте цією постановою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві, відсутності заперечень щодо вказаної заяви про стягнення судових витрат з ОСОБА_1 або клопотання про зменшення їх розміру, компенсації зазначені витрати підлягають в сумі 3 000,00 грн.
Згідно з частинами десятою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року в частині вирішення питання про судові витрати підлягає скасуванню.
Оскільки стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 336 грн 30 коп., а також витрати за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 429 грн 00 коп., а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 202 грн 19 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, різниця судових витрат, що підлягає сплаті сторонами, становить 941 грн 50 коп. на користь ОСОБА_2 (336,30+2 429,00=2 765,30 – 1 823,80= 941,50)
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди змінити, зменшивши її розмір з 71 927 грн 44 коп. до 29 630 грн 00 коп.
Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 752 грн 33 коп. скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 941 грн 50 коп. як різницю судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Поновити дію заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 17 липня 2026 року.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич