ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/2369/26 Справа № 199/10045/26 | | Суддя у 1-й інстанції - ЩЕРБИНА-ПОЧТОВИК І. В. Суддя у 2-й інстанції - Руденко В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 вересня 2026 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Руденко В.В., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності — ОСОБА_1 , його захисника Назаренко А.С. ( в режимі відеоконференції ) та потерпілої ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає а адресою: АДРЕСА_2 ,
на постанову судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 17 липня 2026 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, -
В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 17 липня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у виді штрафу, у розмірі 20 (двадцять) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 340 (шістсот вісімдесят) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у сумі 665, 60 гривень.

Згідно постанови суду ОСОБА_1 , 02.07.2026 о 01:00 годині у квартирі АДРЕСА_3 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_2 , а саме виражався нецензурною лайкою, погрожував викинути її речі. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

В апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративного правопорушення ОСОБА_1  порушує питання про скасування постанови як незаконної та необґрунтованої.
Вказує на те, що протокол про адміністративне правопорушення складено некоректно не може слугувати належним доказом його вини.
Так, в протоколі зазначено: «02.07.2026 о 01:00 у АДРЕСА_4 ОСОБА_1 виражався нецензурною лайкою на адресу колишньої співмешканки ОСОБА_2 , чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно з ч.1 ст. 173-2 КУпАП, психологічне насильство обов`язково передбачає діяння, внаслідок якого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпіло особи. В свою чергу, в тексті протоколу поліцейський обмежився лише фіксацією факту «нецензурно лайки», не відобразивши, у чому саме полягала шкода здоров`ю ОСОБА_2 , чи виникло у неї побоювання за свою безпеку або емоційна пригніченість. Таким чином, сформульована поліцейським фабула не містить опису всіх обов`язкових елементів складу правопорушення, що суперечить вимогам ст. 256 КУпАП.
В протоколі в графі «свідки» - відомості відсутні, в графі «потерпілий» вказано ОСОБА_2 , в графі «правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду» зазначено - не заподіяно. За відсутності свідків та матеріальної шкоди, єдиним джерелом інформації про наявність або відсутність моральної та психологічної шкоди є сама потерпіла, однак у протоколі відсутні будь-які дані про наявність скарг потерпілої на погіршення стану здоров`я чи психологічний страх.
Також у протоколі зазначено, що дата вчинення події — «02.07.2026 о 01:00 год.», при цьому дата складання протоколу — «07.07.2026 ». Складання протоколу з затримкою у 5 днів порушує порядок, передбачений ст. 254 КУпАП та свідчить про порушення процедури фіксації адмінправопорушення.
Протокол складений із порушенням вимог ст. 256 КУпАП, оскільки містить лише формальне твердження про «нецензурну лайку» без фіксації елементів правопорушення (шкоди здоров`ю) та суперечить доданій до нього формі оцінки ризиків. 
Апелянт зазначає, що відповідно до форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, працівником поліції встановлений «низький рівень небезпеки», що свідчить про відсутність загрози життю, здоров`ю чи безпеці потерпілої ОСОБА_2 та підтверджує відсутність шкідливих наслідків як обов`язкового елементу складу правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Суперечність між складеним протоколом, де стверджується про вчинення «психологічного насильства», та Формою оцінки ризиків, де поліцейський зафіксував відсутність реальних ризиків і невизнання небезпеки підтверджує, що ситуація мала характер звичайного побутового конфлікту, а не домашнього насильства.
В оскаржуваній постанові від 17.07.2026 визначено, що факт скоєння правопорушення підтверджено письмовими поясненнями потерпілої ОСОБА_2 , при цьому оцінки цим поясненням в оскаржуваній постанові не надано. Більше того, ОСОБА_2 безпосередньо прибула в судове засідання, однак взагалі не була заслухана суддею, при тому, що ОСОБА_1 заявляв клопотання про допит потерпілої.
В своїх поясненнях від 17.07.2026 ОСОБА_2 зазначила, що близько 01:00 години між нею та ОСОБА_1 виник конфлікт на побутовому ґрунті через те, що вона зачинила двері квартири та не випускала ОСОБА_1 , після чого той вимагав відчинити двері та повернути його особисті речі. ОСОБА_2 вказала, що ОСОБА_1 не завдавав їй тілесних ушкоджень, погроз фізичною розправою чи вбивством не висловлював. Наприкінці пояснень ОСОБА_2 зазначила, що жодних претензій до ОСОБА_1 не має.
Зміст пояснень ОСОБА_2 не містить жодних даних про те, що вона відчувала загрозу своїй безпеці, страх, емоційну пригніченість чи що їй було завдано шкоди. Твердження потерпілої, що вона самостійно зачинила ОСОБА_1 у помешканні, підтверджує, що емоційні висловлювання апелянта були спровоковані обмеженням його свободи пересування та бажанням забрати власні речі, а не умислом на вчинення домашнього насильства.
Отже пояснення потерпілої спростовують факт завдання їй психологічної шкоди, суд першої інстанції безпідставно розцінив їх як доказ винуватості і ОСОБА_1 .
Апелянт зауважує, що первинні пояснення були записані службовою особою поліції, а ОСОБА_2 , не маючи юридичної освіти та перебуваючи у стані емоційного хвилювання, лише підписала поданий їй бланк. 
Наявний в матеріалах справи рапорт працівника поліції не підтверджує вини ОСОБА_1 , а є лише внутрішнім управлінським (інформаційним) документом, який фіксує підстави для реєстрації заяви або складання протоколу, але не є самостійним та беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні правопорушення.
Зміст рапорту повністю дублює суб`єктивне трактування подій поліцейським і не відображає причин суперечки (те, що потерпіла зачинила ОСОБА_1 у квартирі).
На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просить постанову судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 17.07.2026 щодо нього скасувати, провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно нього за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

08.09.2026 потерпіла ОСОБА_2 подала до апеляційного суду пояснення про уточнення обставин справи та відсутність претензій. В яких зазначила, що 02.07.2026 близько 01.00 години між нею та ОСОБА_1 виник конфлікт на побутовому ґрунті. Вході суперечки вона зачинила двері квартири та не випускала ОСОБА_1 . Через підвищений тон розмови, відсуваючи сильну особисту образу на ОСОБА_1 та бажаючи «поставити його на місце», вона імпульсивно, через емоційний сплеск і власну образу викликала поліцію, при цьому відчуття страху, загрози життю та здоров`ю не було. Письмові пояснення від 02.07.2026 фактично сформульовані та написані під диктовку працівника поліції. Вона не має юридичної освіти, тому робила й підписувала, як рекомендував працівник поліції. Текст цих пояснень не повністю відображає дійсний характер подій та містить шаблонні поліцейські вислови. Потерпіла зазначила, що під час подій 02.07.2026 ОСОБА_1 не чинив стосовно неї жодного фізичного чи психологічного насильства, вона не відчувала загрози своїй безпеці, у неї не виникло побоювань за власне життя, здоров`я, відчуття пригніченості, заляканості, жодної загрози її фізичному або психологічному здоров`ю завдано не було. Жодних претензій морального, матеріального характеру до ОСОБА_1 вона не мала та не має. Додатково вказала, що прибувала на розгляд справи до суду першої інстанції для надання особистих пояснень, однак в судове засідання не була запрошена, справу було розглянуто за її відсутності.

В судовому засідання апеляційного суду особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1  та його захисник Назаренко А.С. підтримали доводи апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні та просили постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 17.07.2026 скасувати, провадження щодо ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_2  погодилася з вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 та просила справу щодо нього закрити за відсутністю події адміністративного правопорушення, просила врахувати її пояснення, надіслані суду від 08.09.2026.
Додатково зазначила, що фактично 02.07.2026 близько 01.00 години між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_1 виник конфлікт на побутовому ґрунті. Вона закрила двері до квартири і не пускала ОСОБА_1 забрати свої речі, таким чином хотіла провчити його. Однак ніякого насилля з боку ОСОБА_1 по відношенню до неї не було. Вона з гаряча викликала поліції, а потім підписала не читаючи пояснення, які їй надали працівники поліції. Наразі вони примирилося з ОСОБА_1 та підтримують доброзичливі стосунки. 

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно вимог ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до вимог ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Апеляційний суд вважає, що наведених вимог закону місцевим судом не дотримано у повному обсязі.
Приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_1 суд першої інстанції послався на досліджені матеріали справи, зокрема на: протоколом про адміністративне правопорушення серія ВБА №165360 від 07.07.2026; рапорт поліцейського; письмові поясненнями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; форму оцінки ризиків домашнього насильства.

Вказані докази були перевірені та досліджені під час апеляційного розгляду.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВБА №165360 від 07.07.2026, 02 липня 2026 року о 01.00 годині у квартирі АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 виражався нецензурною лайкою на адресу колишньої співмешканки ОСОБА_2 та погрожував викинути її речі, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 173-2 КУпАП.
Вказано, що потерпілою є ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Правопорушенням матеріальної шкоди не заподіяно.
У протоколі у графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності зазначено “на окремому аркуші”.
Особі, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП, повідомлено місце та час розгляду справи, про що у відповідній графі наявний підпис останнього.
До протоколу додаються: матеріали справи.
Протокол підписаний працівником поліції, який його складав, особою, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 (а.с.1).

Відповідно до електронного рапорту чергового ВП № 1 Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області від 02.07.2026, о 01.00 годині 02.07.2026 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_4 , заявниця чекає в під`їзді поліцію, так як в їхї квартирі перебуває колишній знайомий ОСОБА_1 , який не хоче йти з квартири, погрожує розбити заявниці телефон і її речі, побити саму заявницю. Зброї не має. Заявник ОСОБА_2 (а.с.2).

За поясненнями ОСОБА_2 , наданими працівникам поліції 07.07.2026, 01.07.2026 вона зі своїм колишнім співмешканцем, з яким примирилась, прийшли до не ї додому, де між ними виник конфлікт на побутовому ґрунті. Приблизно о 01.00 годині 02.07.2026 він намагався з`ясувати у неї причину конфлікту і заважав їй спати. Вона вийшла з квартири та зачинила двері. Після чого він почав погрожувати та виражався нецензурною лайкою. Вона викликала поліцію в надії вирішити цей конфлікт. У подальшому він пішов з квартири, на теперішній час конфлікт вичерпаний, претензій вона не має, тілесні ушкодження їй не спричинені (а.с.4).
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1  07.07.2026 працівникам поліції пояснив, що він разом зі своєю колишньою співмешканкою помирились та пішли гуляти 01.07.2026. Після цього прийшли до неї додому за адресою: АДРЕСА_4 , де у них знову виник конфлікт через дрібниці. Вона одразу перестала з ним спілкуватись та мовчала. Додому у квартиру зайшли разом, вона не заперечувала. Він намагався з нею помиритись, поспілкуватись, але вона зачинила його у квартирі та пішла. Враховуючи це він почав кричати та виражався нецензурною лайкою для того, щоб вона відчинила вхідні двері, оскільки він не міг піти. Він почав привертати увагу, тому казав, що викине якусь її річ у вікно, після чого вона відчинила двері та викликала поліцію (а.с.3).

Згідно рапорту ст. ДОП СП ВП № 1 ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, в ході вивчення матеріалу, зареєстрованого до ІТС ІПНП ВП № 1 Дніпровського РУП № 2 ГУНП за № 25426 від 02.07.2026, був виявлений факт домашнього насильства психологічного характеру, а саме 02.07.2026 о 01:00 годин ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , виражався на адресу своєї колишньої співмешканки ОСОБА_2 нецензурною лайкою та погрожував викинути її особисті речі. У відношенні ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.5).

Відповідно до форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, складеної ст. ДОП СП ВП № 1 ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, рівень небезпеки ОСОБА_1 визначений як низький, терміновий заборонний припис стосовно кривдника не виносився (а.с.7-8).

Як вбачається з матеріалів справи та судового рішення, суддя місцевого суду дослідивши наявні докази, дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Однак апеляційний суд за такими висновками не погоджується з огляду на таке. 

Частиною 1 статті 173-2 КУпАП передбачено відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Тобто, виходячи з тлумачення диспозиції даної норми КУпАП, орган поліції зобов`язаний був при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, зазначати конкретно в чому саме полягало психологічне насильство, а також вказати яка шкода заподіяна або могла бути заподіяна фізичному чи психологічному здоров`ю, що прямо витікає з диспозиції статті (погрози, образи, чи переслідування, позбавлення житла, їжі, тощо) і це є обов`язковим.
Відповідно до положень Закону України «Про попередження насильства в сім`ї» насильство в сім`ї - це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.
Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству.
Згідно зі статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.
Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Таким чином, під домашнє насильство, зокрема психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.
У той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.
Насильство у родині будь-якого характеру, відрізняється від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків, тим, що при домашньому насильстві завжди дії того, хто допускає таке насильство, носять навмисний характер, з наміром досягнення бажаного результату, тягнуть спричинення шкоди; відбувається порушення прав і свобод людини; наявна значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Якщо в діях немає хоча б однієї з чотирьох наведених ознак, вони не є насильством.
Так, як зазначала потерпіла ОСОБА_2 у своїх поясненнях працівникам поліції від 07.07.2026, 01 липня 2026 між нею та її колишнім співмешканцем, з яким вони примирились, виник конфлікт на побутовому ґрунті, під час якого ОСОБА_1 хотів з`ясувати у потерпілої причину конфлікту, заважаючи їй спати, в результаті потерпіла вийшла з квартири та зачинила ОСОБА_1 у своїй квартирі і викликала поліцію. У подальшому останній пішов, станом на 07.07.2026 конфлікт вичерпано, претензій до ОСОБА_1 потерпіла не має (а.с.4). 

Про таку ж версію розвитку подій потерпіла ОСОБА_2 зазначила у своїх письмових поясненнях від 08.09.2026, поданих до апеляційного суду (35-36).

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях від 07.07.2026 повідомляв, що 01.07.2026 між ним та його співмешканкою ОСОБА_2 виник конфлікт через дрібниці, вона одразу перестала з ним спілкуватись та мовчала. Він намагався з нею помиритись, поспілкуватись, але вона зачинила його у квартирі та пішла. Враховуючи це він почав кричати та виражався нецензурною лайкою для того, щоб вона відчинила вхідні двері, оскільки він не міг піти. Привертав її увагу, тому казав, що викине якусь її річ у вікно, після чого вона відчинила двері та викликала поліцію (а.с.3).
Аналогічні пояснення ОСОБА_1 надавав під час розгляду справи у суді першої інстанції, а також під час апеляційного перегляду справи.
Враховуючи наведене, а також наявні у матеріалах провадження докази в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що дії ОСОБА_1 не містять ознак домашнього насильства психологічного характеру. З матеріалів справи вбачається, що у даному випадку має місце побутовий конфлікт між співмешканцями — ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що вони і зазначали як працівникам поліції, так і суду.
Відтак, лише факт конфлікту чи цивільного спору між людьми не може свідчити про психологічне насильство в сім`ї у розумінні вимог ст. 173-2 КУпАП.
Доказів завдання чи можливого завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілій ОСОБА_2 , чи можливості завдання такої шкоди матеріали справи не містять. 
За формою оцінки ризиків вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, складеної за висновком ст. ДОП ВП № 1 ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області Захарченко В.В., рівень небезпеки особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 оцінено як низький (а.с.7-8).
Враховуючи викладене, за результатами судового розгляду суд апеляційної інстанції дійшов до переконання про відсутність належних і достатніх доказів наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Відповідно до положень ст.1 та ч.1 ст.2 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.
Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Положеннями ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" N 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява N 25).
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріпленні положення, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У той же час, у справі «Barbera, MesseguandJabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v.theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть "випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту".
Таким чином слід дійти висновків про те, що судом першої інстанції, у порушення вимог ст.280 КУпАП, не було з`ясовано усіх обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення та суд дійшов безпідставного висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, не доведена беззаперечними доказами, а сумніви, які виникли у ході розгляду цієї справи апеляційним судом мають бути витлумачені на користь останнього.
Апеляційний суд констатує, що у даній справі судом першої інстанції не доведено «поза будь-яким розумним сумнівом», що ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_2 могла бути чи була завдана шкода фізичному чи психічному здоров`ю.
Тому апеляційний суд вважає обґрунтованими апеляційні доводи сторони захисту про відсутність доказів наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.8 ст.294 КУпАП, має право:
1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;
2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;
3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;
4) змінити постанову.
Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанова судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 17 липня 2026 року підлягає скасуванню, із закриттям провадження на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку відсутністю у діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, керуючись ст.294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 — задовольнити.

Постанову судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 17 липня 2026 року про визнання винним і притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП – скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ДНІПРОВСЬКОГО
АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ В.В. РУДЕНКО