| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/11151/25 Суддя (судді) першої інстанції: Петро ПАЛАМАР

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, у якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо непризначення йому з 01.05.2025 пільги на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива і зобов`язати відповідача призначити йому з 01.05.2025 пільгу, передбачену Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", а саме 50-відсоткову знижку плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги). Позов обґрунтовано тим, що позивач є ветераном військової служби, а тому має право на пільгу без умови врахування середньомісячного доходу сім`ї, проте відповідач протиправно відмовив у призначенні пільги з 01.05.2025.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено частково: 
визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо непризначення ОСОБА_1 з 01.05.2025 соціальної пільги за користування комунальними послугами відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист";
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 з 01.05.2025 соціальну пільгу за користування комунальними послугами відповідно до пункту 6 статті 6 названого Закону; 
у задоволенні іншої частини вимог відмовлено. 
Ухвалюючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що законом про Державний бюджет України не можна скасовувати чи змінювати обсяг прав і пільг, передбачених іншими законами, зміни до Закону України від 24 березня 1998 року № 203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" (далі – Закон № 203/98-ВР) у частині, яка регламентує спірні правовідносини, не вносилися, а пункт 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 389 у цих правовідносинах не застосовний.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на наявність у статті 7 Закону № 203/98-ВР умови щодо надання пільги, передбаченої пунктом 6 частини першої статті 6 цього Закону, залежно від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї, а також на положення пунктів 6, 7 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX та прийнятої на їх виконання постанови Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2024 року № 1553. Зазначає, що Верховна Рада України делегувала Кабінету Міністрів України повноваження щодо визначення порядку та розмірів соціальних виплат, що, на думку апелянта, узгоджується з положеннями пунктів 2, 3 статті 116 Конституції України та правовими висновками Конституційного Суду України. Вказує, що середньомісячний дохід сім`ї позивача станом на 01 травня 2025 року становив 9 516,53 грн, що перевищує встановлену величину доходу 4 240,00 грн, яка дає право на податкову соціальну пільгу, а тому позивач не має права на відповідну пільгу у період з 01 травня по 31 грудня 2025 року. Також апелянт зазначає, що пункт 7 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX неконституційним не визнавався, у зв`язку з чим відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом; вважає помилковим застосування судом першої інстанції положень Закону № 3551-XII та посилається на неврахування судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 вересня 2023 року у справі № 420/14943/21, щодо критеріїв обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, що, на думку апелянта, призвело до порушення вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті. 
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів встановила такі обставини. 
Право позивача на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів військової служби, підтверджується посвідченням від 14.04.2003 серії НОМЕР_1 . 28.07.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг. 
Листом від 04.09.2025 № 9043-8646/Л-02/8-2300/25 відповідач відмовив у наданні пільг, пославшись на те, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивача в розрахунку на одну особу перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу і становить у 2025 році 4 240,00 грн. 
За розрахунком відповідача, до сукупного доходу сім`ї враховано пенсію позивача 91 264,89 грн і пенсію члена його сім`ї 22 933,42 грн, а середньомісячний дохід на одну особу за IV квартал 2024 року та I квартал 2025 року становить 9 516,53 грн. Ці обставини учасниками справи не заперечуються.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Спеціальним законом, який визначає статус ветеранів військової служби та основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, є Закон № 203/98-ВР. 
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 цього Закону ветеранам військової служби надаються такі пільги: "50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги), користування квартирним телефоном … і членами їх сімей, які проживають разом з ними, в жилих будинках усіх форм власності в межах норм, передбачених законодавством, або 50-відсоткова знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення". Жодної умови щодо розміру доходу пільговика чи його сім`ї ця норма не містить.
Довід апелянта про те, що умову щодо неперевищення середньомісячного сукупного доходу сім`ї встановлено безпосередньо спеціальним законом – статтею 7 Закону № 203/98-ВР, є необґрунтованим, оскільки не відповідає змісту та дійсному стану правового регулювання спірних правовідносин.
Частину четверту статті 7 Закону № 203/98-ВР, за якою "Пільги, передбачені пунктами 6 та 11 статті 6 цього Закону, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України", було внесено пунктом 82 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України". 
Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення, зокрема, пунктів 36– 100 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" цього Закону, до яких належить і пункт 82; ці положення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного Рішення, тобто з 22 травня 2008 року.
Викладення статті 7 Закону № 203/98-ВР у новій редакції згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 28 січня 2021 року № 1150-IX "Про Бюро економічної безпеки України" зі збереженням тексту частини четвертої чинності неконституційній нормі не повернуло, оскільки рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади. А отже, станом на час виникнення спірних правовідносин стаття 7 Закону № 203/98-ВР не містила положення, яке встановлювало б додаткову умову надання пільг, передбачених пунктами 6 та 11 статті 6 цього Закону. До такого висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 11 лютого 2026 року у зразковій справі № 440/11441/25 (провадження № Пз/990/15/25).

Довід апелянта щодо застосування Закону № 4059-IX та прийнятих на його виконання актів Кабінету Міністрів України ґрунтується, зокрема, на положеннях пункту 6 Прикінцевих положень цього Закону, якими на 2025 рік передбачено застосування пункту 6 частини першої статті 6 та статті 7 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» у частині пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України,суд оцінює таким чином.
Згідно з пунктом 7 Прикінцевих положень цього ж Закону у 2025 році "за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України", надаються пільги, передбачені, зокрема, пунктом 6 частини першої статті 6 та статтею 7 в частині відповідних пільг Закону № 203/98-ВР. На виконання цих приписів Кабінет Міністрів України постановою від 31 грудня 2024 року № 1553 доповнив постанову від 04 червня 2015 року № 389 пунктом 1-1, за яким у 2025 році пільги, передбачені, зокрема, пунктом 6 частини першої статті 6 Закону № 203/98-ВР, надаються "за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою", причому для осіб, які отримували пільги у період до 31 грудня 2024 року включно, це положення застосовується "після закінчення опалювального сезону 2024/25 року".
Таким чином, умову, від якої відповідач поставив у залежність право позивача на пільгу, встановлено не спеціальним законом, а законом про Державний бюджет України та підзаконним актом Кабінету Міністрів України.
Конституційний Суд України в абзаці восьмому пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) вказав, що закон про Державний бюджет України не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. У підпункті 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві і, як наслідок, скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Аналогічну позицію Конституційний Суд України підтвердив у Рішеннях від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 та від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, наголосивши, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Зміни до Закону № 203/98-ВР у частині, яка регламентує спірні правовідносини, не вносилися. А отже, наявна колізія положень двох актів рівня закону долається за загальним правилом пріоритетності спеціального закону над загальним (lex specialis derogat generali): спеціальним у цих правовідносинах є Закон № 203/98-ВР, а положення Закону № 4059-IX є загальними.
Відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Оскільки пункт 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 389 у редакції постанови від 31 грудня 2024 року № 1553 звужує обсяг права, встановленого пунктом 6 частини першої статті 6 Закону № 203/98-ВР, застосуванню підлягають норми Закону, а не постанови. Таким чином, другий довід апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовує.

Посилання апелянта на делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо соціальних виплат також є необґрунтованим. Наведені апелянтом юридичні позиції Конституційного Суду України стосуються права Уряду встановлювати порядок і розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, а не запровадження нових умов набуття особою права на пільгу, встановлену спеціальним законом. Понад це, апелянт відтворює позицію щодо порядку та розміру разової грошової виплати членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, тоді як предметом цього спору є пільга на оплату житлово-комунальних послуг, передбачена пунктом 6 частини першої статті 6 Закону № 203/98-ВР.

Довід апелянта, який зводиться до порівняння середньомісячного сукупного доходу сім`ї позивача у розмірі 9 516,53 грн із величиною доходу 4 240,00 грн, що дає право на податкову соціальну пільгу, правового значення для вирішення цього спору не має, оскільки передбачена статтею 7 Закону № 203/98-ВР умова щодо розміру доходу не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Разом з тим, те, що пункт 7 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX неконституційним не визнавався, не звільняє суд від обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, застосувати акт вищої юридичної сили. 
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувалися такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18 та від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19, на які послався Верховний Суд і в рішенні від 11 лютого 2026 року у зразковій справі № 440/11441/25).
Довід про неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 вересня 2023 року у справі № 420/14943/21, не може бути підставою для скасування рішення. Сформульовані у цій постанові критерії обґрунтованості адресовані оцінці рішення суб`єкта владних повноважень, а не судового рішення, тоді як суд першої інстанції надав правову оцінку кожному аргументу відповідача, наведеному на обґрунтування підстав відмови в наданні пільги. 
Таким чином, порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, апелянтом не доведено.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач правомірності відмови в призначенні позивачу пільги з 01.05.2025 не довів.
Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи. Ця справа відповідає всім ознакам типової справи, наведеним у рішенні Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у зразковій справі № 440/11441/25: позивач має статус ветерана відповідно до Закону № 203/98-ВР і право на пільгу на оплату житлово-комунальних послуг; позовні вимоги заявлено до територіального органу Пенсійного фонду України, на обліку в якому перебуває позивач; спірні правовідносини стосуються ненадання з 01 травня 2025 року пільги на підставі пункту 7 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX через перевищення середньомісячного сукупного доходу сім`ї; заявлено тотожні позовні вимоги. За наслідками розгляду зразкової справи Верховний Суд дійшов висновку, що припинення надання соціальної пільги у грошовій формі на оплату житлово-комунальних послуг, передбаченої пунктом 6 частини першої статті 6 Закону № 203/98-ВР, з підстави перевищення граничного розміру доходу, тобто умови, яка спеціальним законом не встановлена і запроваджена підзаконним нормативно-правовим актом, суперечить акту вищої юридичної сили, а такі дії органу Пенсійного фонду України є протиправними.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача щодо непризначення позивачу з 01.05.2025 соціальної пільги за користування комунальними послугами і про наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити цю пільгу з 01.05.2025. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області – залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)