УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2026 року
м. Київ
справа № 211/781/25
провадження № 51-2827ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 вересня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2026 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 вересня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2026 року,
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кутаїсі, Грузія, без громадянства, освіта неповна середня, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей та інших осіб немає, офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, 
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із керуванням транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року та призначено остаточне покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із керуванням транспортними засобами строком на 3 роки.
За обставин, детально викладених у вироку,  ОСОБА_5 приблизно о 15:20 13.01.2025, будучи позбавленим права керування транспортним засобом, здійснював керування автомобілем «Volkswagen Passat», номерний знак « НОМЕР_1 », під час руху по вул. Магістральна, 19, у Довгинцівському районі м. Кривого Рогу, в результаті чого був зупинений працівниками поліції.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі захисник просить оскаржені судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування вимог зазначає, що в діях засудженого відсутня суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК. Як зазначено у вироку, ОСОБА_5 - особа ромської національності, уродженець м. Кутаїсі, Грузія, є особою без громадянства. 
Він дуже погано розуміє українську мову, не вміє писати та читати українською, не грамотний та не отримував середньої освіти. Тож у ОСОБА_5 були явні і очевидні складнощі з розумінням вимог постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності, а також вимоги вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року, яким його було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК та покладено ряд обов`язків. 
Захисник вказує, що засуджений був ознайомлений з вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року, складеним українською мовою, без перекладача, хоча необхідність перекладу була очевидною. Таким чином в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що зміст вироку та правові наслідки ОСОБА_5 реально були роз`яснені зрозумілою мовою. В свою чергу ані правоохоронні органи, ані суд не пропонував ОСОБА_5 перекладача, який би під час ознайомлення останнього з вироком суду від 09.12.2024, міг йому пояснити всі наслідки його поведінки. Тож, сторона захисту вважає, що умислу у ОСОБА_5 на повторне невиконання рішення суду не було, оскільки він не усвідомлював характер своїх обов`язків та попередньої санкції.
Апеляційний суд, в свою чергу, не навів мотивів відхилення доводів апеляційної скарги щодо незабезпечення перекладача, не встановив, якими доказами підтверджується належне розуміння засудженим змісту вироку від 09.12.2024, а фактично обмежився погодженням із висновками суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Тож у цій справі обвинувачення мало довести не просто факт невиконання обов`язку, а що ОСОБА_5 зрозумів зміст вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року, усвідомив свої обов`язки, мав можливість їх виконати, та свідомо вирішив цього не робити.
Указує захисник й на те, що Касаційний кримінальний суд неодноразово зазначав, що перекладач повинен бути забезпечений не лише під час допиту, а в усіх випадках, коли особа недостатньо володіє мовою судочинства, суд не може вважати, що особа зрозуміла зміст процесуальних документів лише тому, що вона поставила підпис, незабезпечення перекладача може бути істотним порушенням права на захист.
У постанові ККС ВС від 26.11.2025, справа № 405/4442/22, суд прямо зазначив, що відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового процесу та участі в ньому або за рівнем володіння мовою не здатна вести свій захист без допомоги перекладача. У тій справі Верховний Суд пояснив, чому перекладач не був необхідний. Так, Суд зазначив, що обвинувачений проживав в Україні з 2012 року; навчався українською мовою; отримував професійну освіту; складав документи українською; під час судових засідань відповідав українською; ставив запитання свідкам; не просив про перекладача на досудовому розслідуванні, тобто фактично визначив критерії, коли перекладач є необхідним.
У цій справі засуджений - особа без громадянства, вирок констатує погане знання української та прямо зазначає про малограмотність, відсутність середньої освіти, не вміння читати і писати українською. Зазначене прямо ставить під сумнів розуміння ОСОБА_5 змісту вироку та покладених на нього обов`язків.
Зазначене, на думку захисту, є порушенням гарантованого державою та встановленого у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права особи на справедливий суд, зокрема, права підозрюваного, обвинуваченого на захист, однією із складових якого є право користуватись рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною мовою та одержувати безоплатну допомогу перекладача.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на важливості вирішення національними судами питань чи розуміє обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення мову судочинства, чи не зашкодить відсутність перекладача брати участь у розв`язанні питань, які мають для особи вирішальне значення, та повноцінно здійснювати захист у випадках, якщо вона не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею (рішення ЄСПЛ від 24 вересня 2002 року у справі «Кускані проти Сполученого Королівства»).
За змістом ч. 1 ст. 412 КПК порушення права на захист є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування судових рішень.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до неї копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами. Водночас, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій норми процесуального права, які регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для висновків суду, а також правильність правової оцінки обставин.
Положеннями ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. 
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.
Як убачається з оскарженого вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Місцевий суд надав належну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні, який свою провину визнав частково, пояснив, що він приблизно з 1991 року мешкає в Україні. Є не грамотним, читати майже не вміє, не звернув уваги, що позбавлений права керування транспортними засобами. Знає що відносно нього складалися адміністративні протоколи за керування транспортним засобом, не маючи права керування транспортним засобом. Працівники патрульної поліції повідомляли його, що він позбавлений такого права, повідомляли час розгляду протоколів в суді та вручали йому адмінпротоколи. Знає про ухвалення вироку Довгинцівським судом від 09 грудня 2024 року і розумів за що був засуджений. За що зараз притягується до кримінальної відповідальності також розуміє. 13 січня 2025 року він керував транспортним засобом, оскільки родичці було погано і вони їхали у лікарню. Просить його суворо не наказувати.
Вказані показання суд співставив із показаннями свідка ОСОБА_6 , який в судовому засіданні пояснив, що під час патрулювання у складі екіпажу патрульної поліції було зупинено транспортний засіб який мав іноземну реєстрацію. Даним транспортним засобом керував ОСОБА_5 . Оскільки було з`ясовано, що останній неодноразово притягувався до відповідальності за керування транспортним засобом без права керування таким транспортним засобом, було викликано СОГ.
Суд також дослідив в судовому засіданні письмові докази, серед яких: 
- протокол огляду місця події від 13.01.2024; 
- інформація з ІІПС в НПУ, відповідно до якої ОСОБА_5 притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП); 
- відеозапис з нагрудних камер інспекторів УПП, відповідно до якого 13.01.2025 було зупинено по вул. Магістральна м. Кривого Рогу автомобіль, яким керував ОСОБА_5 ; 
- протоколи про адміністративне правопорушення від 02.12.2023, від 06.12.2023, від 12.10.2023, від 01.09.2023, від 29.09.2023, від 12.10.2023; 
- постанова Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської областівід 27.12.2023 про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 126 ч. 5, ст. 130 ч. 3 КУпАП до адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років без конфіскації транспортного засобу;
- постанова Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.11.2023 про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 126 ч. 5 КУпАП до адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу;
- постанова Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської областівід 11.10.2023 про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 126 ч. 5 КУпАП до адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу;
- постанова Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області  від 18.10.2023 про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 126 ч. 5, ст. 130 ч. 3 КУпАП до адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років без конфіскації транспортного засобу;
- постанова Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.10.2023 про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 126 ч. 5, ст. 130 ч. 3 КУпАП до адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років без конфіскації транспортного засобу;
- постанова Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської областівід 10.06.2024 про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 3 КУпАП до адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років без конфіскації транспортного засобу.
Оцінивши наведені докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 382 КК, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, вчинене особою, раніше судимою за злочин передбачений цією статтею.
Показання обвинуваченого щодо обставин справи в частині часткового визнання вини суд визнав такими, що направлені на ухилення від відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, оскільки вони спростовуються сукупністю зібраних у справі доказів, зокрема, показаннями свідка та дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, які суд взяв до уваги як логічні і послідовні.
На вказане рішення захисником ОСОБА_4 була подана апеляційна скарга, де він просив вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Предметом оцінку суду апеляційної інстанції були доводи, аналогічні з доводами касаційної скарги цього ж захисника, який вказував, що місцевий суд не врахував відсутність в діях ОСОБА_5 суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК, що обвинувачений ОСОБА_5 є особою ромської національності та неграмотним, тому в нього є складнощі в розумінні вимог постанов про притягнення до адміністративної відповідальності та обов`язків, покладених на нього за вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року. Крім того, ні під час досудового та судового слідства ОСОБА_5 не було надано перекладача.
Апеляційний суд перевірив і вмотивовано спростував вказані доводи захисника, навів належне обґрунтування власного висновку про те, що всі елементи складу інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення підтверджені сукупністю доказів, досліджених судом безпосередньо, за правилами, визначеними в ст. 94 КПК, під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування. Відповідно до приписів ст. 374 цього Кодексу, у вироку зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості.
Згідно з положеннями ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, за результатом перегляду в межах і в порядку, визначених приписами статей 404, 405 цього Кодексу, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, наводяться мотиви, що спростовують її доводи.
З оскарженої ухвали вбачається, що під час перегляду вироку місцевого суду апеляційний суд дотримався вимог статей 404, 405, 419 КПК, надав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та із зазначенням достатніх мотивів постановленого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін. 
Свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 85, 86, 94-96 КПК, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження місцевим судом.
Погоджуючись із вироком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого постановив обґрунтоване рішення.
Апеляційний суд визнав доведеним, що ОСОБА_5 керував транспортним засобом, достовірно знаючи про наявність вироку та постанов суду, що набрали законної сили, за якими на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, не виконував їх, що свідчить про умисне їх невиконання в розумінні ч. 3 ст. 382 КК.
Також обґрунтовано зазначив, що посилання захисника на те, що керування транспортним засобом було вчинено ОСОБА_5 з метою поїздки до лікарні, не свідчить про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК, оскільки мета не є обов`язковим і визначальним елементом суб`єктивної сторони вказаного протиправного діяння.
Щодо доводів сторони захисту про порушення права обвинуваченого ОСОБА_5 на захист, оскільки не був залучений перекладач, апеляційний суд зазначив таке.
У відповідності до ч. 1 ст. 68 КПК, в разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).
Відповідно до ч. 6 ст. 22, ч. 3 ст. 26 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків і вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.
Враховуючи зазначене, питання про дотримання вимог ст. 29 КПК щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «К. проти Франції» від 07 грудня 1983 року зазначив, що Конвенційне право на допомогу перекладача, що міститься в підпункті е) пункту 3 статті 6, очевидно, може бути застосоване тільки в тому випадку, коли обвинувачений не розуміє мови, використовуваної в суді, чи не розмовляє нею.
Водночас, як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 є уродженцем м. Кутаїсі без громадянства, постійно мешкає на території України з 1997 року, даних щодо його тривалого проживання поза межами країни в матеріалах справи відсутні, крім того у попередніх судових засіданнях обвинувачений надавав відповіді на поставлені судом українською мовою питання, розуміючи їх зміст. Крім того, останній неодноразово судимий судами України, однак перекладачі не залучались, оскільки обвинувачений не клопотав про це та розумів українську мову в обсязі, достатньому для спілкування, а тому підстави для залучення перекладача обвинуваченому ОСОБА_5 відсутні.
Апеляційний суд по суті зважив на ті критерії, на які посилається захисник, апелюючи до висновків Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2025 року (справа № 405/4442/22), де Суд обґрунтував відсутність порушення права на захист через те, що не було залучено перекладача, з тих підстав, серед іншого, що обвинувачений проживав в Україні з 2012 року; під час судових засідань відповідав українською мовою; ставив запитання свідкам; не просив про перекладача на досудовому розслідуванні.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд бере до уваги, що захисник не заперечує висновків апеляційного суду в тій частині, де йдеться про те, що засуджений під час судового розгляду виявив володіння державною мовою у достатньому обсязі, а тому не потребував допомоги перекладача в цій справі.
Таким чином, порушень будь-яких прав і свобод людини, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України, судами попередніх інстанцій допущено не було.
З тих самих підстав Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи захисника, які зводяться до тверджень про недоведеність достатніми доказами суб`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення.
Суд вірно виходив з того, що суб`єктивна сторона встановлюється за кримінально-правовими правилами оцінки. Враховуючи достатній рівень володіння державною мовою засудженим та встановлені судами попередніх інстанцій обставини, не виникає обґрунтованих сумнівів у тому, що  ОСОБА_5 , будучи ознайомленим з відповідними рішеннями суду, не виконував їх, що свідчить про умисне невиконання судових рішень як форми виявлення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК.
Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані посилання захисника на те, що засуджений не був в належний спосіб ознайомлений з вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року, яким в провадженні, де інтереси засудженого захищав цей же захисник, було затверджено угоду від 22 листопада 2024 року про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 в присутності його захисника ОСОБА_4 . 
З вказаного вище вироку, до якого надано загальний доступ в ЄДРСР з 11 грудня 2024 року, та доводів касаційної скарги вбачається, що судовий розгляд здійснено без залучення перекладача, сторона захисту не клопотала про його залучення і не стверджувала, що ОСОБА_5 не володіє державною мовою, через що потребує відповідної допомоги. При цьому, в касаційній скарзі не йдеться про недотримання приписів кримінального процесуального закону, які визначають порядок укладення та затвердження угоди, не стверджується про те, що ОСОБА_5 не усвідомлював її змісту та наслідків, був введений в оману щодо вагомих обставин через те, що її зміст не відповідав його дійсному волевиявлення, що могло би стати підґрунтям до перевірки обставин її укладення в порядку ст. 214 КПК.
Колегія суддів виходить із того, що відповідно до положень ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до аналізу вказаної норми КПК суд апеляційної інстанції безпосередньо досліджує докази за умов, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК. При цьому, під час апеляційного перегляду у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він по-іншому не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.
З оскарженої ухвали вбачається, що всі доводи сторони захисту були предметом оцінки суду апеляційної інстанції, який їх перевірив та навів мотиви постановленого рішення.
В аспекті дотримання судом апеляційної інстанції вимог статей 370, 419 КПК, колегія суддів Верховного Суду враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позицію ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладену, зокрема, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги, вмотивовано погодившись з рішенням місцевого суду.Недотримання ним приписів статей 370, 419 КПК, за доводами касаційної скарги не вбачається.
Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, постановлених щодо засудженого, за доводами касаційної скарги захисника Судом не встановлено. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. З касаційної скарги та наявних в матеріалах копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 вересня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2026 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3