КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/16156/25
Провадження № 2/947/244/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.09.2026 року

Київський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого – судді Калініченко Л.В.
 
при секретарі Матвієвої А.В., Швидкій В.М.,
за участі:
- представника позивача Одеської міської ради – Срібної Анастасії Іванівни,
- представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
- представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчев Костянтин Леонтійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна, 
ВСТАНОВИВ:
01 травня 2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчев Костянтин Леонтійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна, в якій позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.09.2025 року, просить суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.04.2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрований в реєстрі за №1-407;
- витребувати від ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 676207051101);
- встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили воно є підставою для державної реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 676207051101);
- стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Одеської міської ради судові витрати (на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради, ідентифікаційний код: 26302537).
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що у відповідності до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому ОМР народних депутатів 15.01.1997 року, зареєстрованого і записаного в книгу за №19-6717, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в рівних частках.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла співвласник вказаної квартири – ОСОБА_5 . 
Після смерті ОСОБА_5 , на підставі заяви ОСОБА_6 від 09.04.1998 року про прийняття спадщини, Третьою Одеською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №412/98.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер інший співвласник - ОСОБА_7 . 
Спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилась.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла останній співвласник квартири – ОСОБА_6 . 
Після смерті ОСОБА_6 , на підставі заяви ОСОБА_8 від 18.07.2014 року про прийняття спадщини, Третьою Одеською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №697/2014. Також із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_4 звернувся ОСОБА_9 . 
Проте, як зазначає представник позивача, свідоцтва про право на спадщину не видавались спадкоємцям, оскільки вони не надали документів, які підтверджують їх право на спадкування.
За доводами позову, 07.07.2015 державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулбою Ольгою Олександрівною проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_10 на спірну квартиру, на підставі дарування від 07.02.1998 року, нібито посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною Оленою Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за №1214, відповідно до якого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 подарували, а ОСОБА_10 прийняв у дар спірну квартиру.
Позивач зазначає, що згідно листа Одеського державного нотаріального архіву від 16.03.2017 року за №342/01-20 за договором дарування квартири, посвідченим 07.02.1998 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., за реєстровим №1214, текст якого викладено на нотаріальному бланку серії АКК №760537, сторонами договору є інші особи та нотаріальна дія вчинена щодо квартири за іншою адресою.
В подальшому, як зазначає позивач, 13.07.2015 ОСОБА_10 здійснив відчуження вказаної квартири на користь ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1242, а 08.09.2015 ОСОБА_11 в свою чергу відчужила вказану квартиру на користь ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.Є., зареєстрованого в реєстрі за №566, яка в свою чергу 20.06.2017 здійснила відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О., зареєстрованого в реєстрі за №682.
Також, представник позивача вказує, що у квітні 2020 року Одеська місцева прокуратура №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Тулуби О.О., ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Харитонова Т.Є., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Єлькіна М.О., ОСОБА_11 , ОСОБА_13 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису в реєстрі, застосування наслідків недійсного правочину, визнання квартири відумерлою спадщиною та витребування у класність територіальної громади квартири, в якому просила:
- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції від 09.07.2015 (індексний номер рішення: 22719275) на підставі якого за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29.3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 10341692 від 07.07.2015 вчинений державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулубою О.О.;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.07.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлієм О.М., зареєстрований в реєстрі за №1242, відповідно до якого ОСОБА_10 передав у власність ОСОБА_11 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 10390494 від 13.07.2015 вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М.;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Г.Є. та зареєстрований в реєстрі за №566, відповідно до якого ОСОБА_11 передала у власність ОСОБА_12 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 11076057 від 08.09.2015 вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є.;
- визнати недійсним договір дарування від 20.06.2017, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О. та зареєстрований у реєстрі за № 682, відповідно до якого ОСОБА_12 передала у власність ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 21000637 від 20.06.2017 вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О.;
- визнати квартиру АДРЕСА_2 відмерлою спадщиною після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- визнати за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру АДРЕСА_3 ;
- витребувати у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 358700 грн.;
- стягнути судовий збір.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року за наслідком розгляду вказаної справи, як вказує позивач у позові, у задоволені позову Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, Одеська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, за наслідком розгляду якої постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 у справі №947/9564/20 позовні вимоги Одеської місцевої прокуратури №1 задоволено частково, а саме:
-визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Тулуби О.О. від 09.07.2015 (індексний номер рішення: 22719275), на підставі якого за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на спірну квартиру; 
-визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вигляді квартири АДРЕСА_2 ;
-витребувано у ОСОБА_3 спірну квартиру на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
За доводами позивача, ухвалою Верховного Суду від 30.04.2024 кроку у справі №947/9564/20 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі №947/9564/20 за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року.
Разом з тим, як зазначає позивач у позові, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 , достеменно знаючи, що між нею та Одеською міською радою існує спір з приводу об`єкта нерухомого майна (спірної квартири), здійснила відчуження даного об`єкта нерухомості на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2021, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1-407.
У зв`язку з наведеним, на думку позивача, ОСОБА_3 не мала права відчужувати спірну квартиру на користь ОСОБА_1 , оскільки Одеським апеляційним судом у постанові від 27.02.2024 року було визнано нікчемним правочин, на підставі якого відбулась первісна незаконна державна реєстрація права власності ОСОБА_10 на спірний об`єкт нерухомості. З урахуванням норм матеріального права про застосування наслідків нікчемності правочину, позивач вважає, що договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , є недійсним.
При цьому позивач стверджує, що спірне майно має бути витребуване на його користь, оскільки вибуло із власності територіальної громади міста Одеси помимо волі власника, на підставі підробленого договору дарування від 07.02.1998 року. Також позивач зазначає, що оскільки спірна квартира визнана відумерлою спадщиною на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року, то наявні правові підстави для її витребування.
Додатково позивач зазначає, що витребування майна від добросовісного набувача, на його думку, є єдиним ефективним способом захисту прав та інтересів територіальної громади міста Одеси у даній справі.
Посилаючись ст.ст.15, 16, 216, 388 ЦК України, позивач вважає, що його право власності на квартиру має бути захищене судом шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування спірного майна у відповідача на користь позивача із встановленням відповідного порядку виконання рішення суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому по справі.
Разом із позовною заявою представником позивача було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій представник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 676207051101).
У відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справу за вказаною заявою про забезпечення позову, передано головуючому судді у даній справі – судді Калініченко Л.В.
За наслідком розгляду вказаної заяви, судом 05.05.2025 року постановлено ухвалу суду, якою заяву позивача Одеської міської ради задоволено. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/16156/25, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 676207051101, яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 06.05.2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі, призначено проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
02.06.2025 до суду надійшла заява від завідувача Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчева Костянтина за вих. №1462с/01-16 від 27.05.2025 року, в якій нотаріус просить суд розглядати цивільну справу без присутності представника Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, заперечень щодо винесення рішення у третьої особи немає. Аналогічні заяви були подані завідувачем Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчевим К. та надійшли до суду 17.06.2025 року, 01.09.2025 року.
04.06.2025 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС до суду від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Томашевського Р.М. надійшов відзив на позовну заяву Одеської міської ради.
У відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується з позовною заявою в повному обсязі, просить суд відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування заперечень проти задоволення позову у відзиві на позовну заяву, представник відповідача Мурадової Р.Б. посилається на те, що на момент відчуження спірної квартири ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 були відсутні судові спори щодо цього майна, оскільки рішення суду першої інстанції у справі №947/9564/20 про відмову у задоволенні позову набрало законної сили 10.03.2021, а з апеляційною скаргою ОМР звернулась лише 30.04.2021, що, на думку представника відповідача, спростовує твердження позивача про те, що ОСОБА_3 здійснила відчуження вказаної квартири на користь ОСОБА_1 достеменно знаючи про наявність спору у справі №947/9564/20.
Представник відповідачки ОСОБА_3 зазначає, що під час укладення договору купівлі-продажу від 30.04.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні записи про арешт квартири та/або заборони на її відчуження.
Отже, на думку відповідача, ОСОБА_1 , який уклав договір купівлі - продажу 30.04.2021 з ОСОБА_3 , мав усі підстави розраховувати, що він набуває право власності на нерухоме майно на підставі законних документів його власника, адже вони були отримані ОСОБА_3 у встановленому законом порядку від приватного нотаріуса 20.06.2017 та їх перевірку здійснював державний нотаріус Пенчев К.Л. Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса, перед посвідченням договору купівлі-продажу від 30.04.2021, що входить до його обов`язку. 
За твердженням відповідача, конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. За доводами представника відповідачки ОСОБА_3 , не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.
Представник ОСОБА_3 зазначає про те, що фактичне покладання на ОСОБА_1 з боку Одеської міської ради відповідальності за неналежне виконання органів державної влади своїх функцій, покладених на них законом, вочевидь, не відповідає принципу верховенства права та є надмірним індивідуальним тягарем для ОСОБА_1 , що, на думку відповідача, виключає можливість задоволення віндикаційного позову про витребування майна.
Крім того, представник відповідачки ОСОБА_3 зазначає про те, що за встановлених фактичних обставин у цій справі та у справі №947/9564/20, в якій встановлено факт того, що ОСОБА_10 незаконно, на підставі підробленого договору дарування від 07.02.1998, оформив право власності на спірну квартиру 07.07.2015, яка в подальшому була перепродана неодноразово добросовісним набувачам, Одеська міська рада, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, має право лише на відшкодування вартості спадкового майна (спірної квартири) за ринковими цінами з ОСОБА_10 , а тому позовні вимоги ОМР про витребування від ОСОБА_1 на користь позивача спірної квартири, на думку представника ОСОБА_3 , задоволенню не підлягають.
Також, щодо вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.04.2021 року, представник відповідача ОСОБА_3 зазначає про взагалі відсутність підстав для їх задоволення, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права в цій частині. 
Представник відповідача стверджує і про безпідставність вимог позивача про встановлення порядку виконання рішення суду, що є підставою для скасування реєстрації права власності, а також підставою для реєстрації за Одеською міською радою права власності на спірну квартиру, оскільки, на його думку, у разі задоволення позову про витребування майна рішення саме по собі буде правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а встановлення порядку виконання рішення можливе лише у разі відмови відповідного органу реєстраційної служби у вчинені певних дій.
Окремо представник відповідача ОСОБА_3 заявив про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду із заявленими позовними вимогами та просив суд відмовити Одеській міській раді у задоволенні позову з цих підстав, у разі, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.
09.06.2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Тавлуй О.В. надійшов відзив на позовну заяву Одеської міської ради, в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову.
Представник відповідача ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки йому не було відомо про наявність судових спорів та він не був залучений до судового розгляду у справі №947/9564/20 навіть після набуття права власності на оспорюване майно. Окрім того, під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири, державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим К.Л. було здійснено перевірку усіх обтяжень, арештів. Відповідач був впевнений, що придбаває майно, яке є вільним від обтяжень та діє правомірно і набуває майно у відповідності до норм законодавства.
Представник відповідача Чернявського В.А. звернула увагу суду, що 09 квітня 2025 року набув чинності ЗУ №4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного Кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача». На момент звернення Одеської міської ради до суду (01.05.2025 року) положення вказаного Закону вже діяли.
Вказаним Законом, зокрема, було змінено редакцію ст.388 ЦК України та в частині третій цієї статті було встановлено, що, зокрема, територіальна громада не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років
Представник відповідача зазначає, що оскільки спірна квартира була приватизована ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ще у 1997 році, тобто з того часу минуло вже більше десяти років, то позивач, Одеська міська рада, не має права витребувати майно у добросовісного набувача ОСОБА_1 .
Крім того, представник відповідача зауважує, що позивачем не внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти, які дорівнюють вартості спірної квартири, що відповідно до ч.5 ст.390 ЦК України виключає можливість задоволення позовних вимог про витребування майна у добросовісного набувача.
Відповідач зазначає, що Одеська міська рада, з урахуванням правової позиції Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 09.12.2024 у справі №754/446/22, має право лише на відшкодування вартості спадкового майна (спірної квартири) за ринковими цінами з ОСОБА_10 , а тому позовні вимоги ОМР про витребування від ОСОБА_1 на користь позивача спірної квартири задоволенню не підлягають.
Окремо представник відповідача ОСОБА_1 заявила про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду із заявленими позовними вимогами та просила суд відмовити Одеській міській раді у задоволенні позову з цих підстав, у разі, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Також суд зазначає, що 02.05.2025 року до суду від представника позивача Одеської міської ради надійшло клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якого 31.07.2025 року судом було постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено та витребувано: 
- з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчені копії реєстраційної справи щодо нерухомого майна – квартири АДРЕСА_5 ;
- з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 13.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1-407, щодо об`єкту нерухомого майна – квартири АДРЕСА_2 .
На виконання зазначеної ухвали суду від 31.07.2025 року, до суду надійшли:
- 15.08.2025 року від Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи №676207051101 щодо спірної квартири;
- 01.09.2025 року відповідь від державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчева К.Л. про неможливість виконання ухвали суду, оскільки ним договір купівлі-продажу від 13.04.2021 року, зареєстрований в реєстрі за №1-407, не посвідчувався.
18.09.2025 року до суду надійшла заява від представника позивача про уточнення позовних вимог шляхом виправлення допущеної описки у заявлених позовних вимог в частині зазначеної дати укладеного спірного договору купівлі-продажу щодо квартири АДРЕСА_2 , яку представник просить суд вважати вірною – 30.04.2021 року, замість помилково зазначеної - 13.04.2021 року. За наслідком чого, представник просить суд вважати позовні вимоги у наступній редакції: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.04.2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1-407;
- витребувати від ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 676207051101);
- встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили воно є підставою для державної реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 676207051101);
- стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Одеської міської ради судові витрати (на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради, ідентифікаційний код: 26302537).
З посиланням на вказану допущену описку, яка унеможливила виконання ухвали суду від 31.07.2025 року в частині витребуваних судом доказів від Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса та необхідність підтвердження висловлених доводів в обґрунтування позову належними доказами, представник позивача також 18.09.2025 року надав до суду клопотання про витребування від Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса належним чином засвідчених копій матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 30.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1-407, щодо об`єкту нерухомого майна – квартири АДРЕСА_2 .
22.10.2025 року на адресу суду від приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 30.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1-407, щодо спірної квартири.
15.09.2025 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Тавлуй О.В., надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до ухвалення Верховним судом рішення у справі №947/9564/20.
26.11.2025 року судом у підготовчому судовому засіданні було розгляду вказане клопотання та постановлено ухвалу, без оформлення окремим документом, якою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Тавлуй О.В. про зупинення провадження у справі.
Тієї ж дати, судом було постановлено ухвалу без оформлення окремим документом, якою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
18.03.2026 на адресу суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких представник зазначає про те, що не погоджується з висновком відповідача ОСОБА_1 про те, що першочерговими набувачами спірного майна є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яким квартира була передана з комунальної власності в порядку приватизації ще в 1997 році, оскільки підставою витребування спірного об`єкта нерухомого майна у даній справі є визнання такого об`єкта відумерлою спадщиною саме після смерті ОСОБА_6 . Тобто Одеською міської радою не оскаржується право ОСОБА_6 на спірне майно та не заявляється вимога про повернення (витребування) такого майна в комунальну власність як такого, що неправомірно вибуло з власності Одеської міської ради у власність ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .
Таким чином, як зазначає позивач, для застосування ч.3 ст.388 ЦК України у новій редакції до даних правовідносин, спірний об`єкт нерухомого майна до укладення договору дарування від 07.02.1998 року вже/ще мав перебувати у комунальній, а не у приватній власності ОСОБА_6 , а отже висновок відповідачів про сплив строку для витребування спірного об`єкта нерухомого майна є безпідставним та зводиться до трактування вищевказаної норми ЦК України на свою користь.
При цьому, за пояснення позивача, саме щодо обставин визнання спадщини після смерті ОСОБА_6 відумерлою та нікчемності договору дарування від 07.02.1998 року постанова Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року у справі № 947/9564/20 має преюдиційне значення, адже, по-перше, ним встановлено факт відсутності спадкоємців ОСОБА_6 (а отже і наявності підстав для визнання спадщини після її смерті відумерлою) та неукладення останньою зазначеного договору купівлі продажу, що також, за поясненнями позивача, не заперечується відповідачами, по-друге, обставини, на підставі яких судом апеляційної інстанції визнано спадщину відумерлою, а договір дарування від 07.02.1998 року нікчемним, як зазначає позивач, не змінилися. Тобто, станом на сьогодні, за доводами позивача, спадкоємців після смерті ОСОБА_6 як не було так і немає, договір дарування від 07.02.1998 року не посвідчувався нотаріусом як на момент розгляду справи № 947/9564/20 так і на момент розгляду даної справи.
Крім того, у письмових поясненнях, представник позивача зазначає, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись правові висновки, викладені у постанові Великої Плати Верховного суду від 14.12.2022 року у справі №461/12525/15-й, оскільки обставини тієї справи не є подібними до обставин даної справи, що розглядається судом. Водночас, як вказану позивач, єдиним ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади м.Одеси на відумерле майно є витребування такого майна від ОСОБА_1 . В обґрунтування такої позиції позивач посилається на правові позиція Верховного суду, викладені в постановах №757/18879/20-ц від 12.02.2025 року, №461/12525/16-ц від 31.03.2023 року, №202/5154/21 від 01.11.2023 року, №640/10024/18 від 24.05.2023 року, №754/14375/18 від 09.04.2025 року.
Крім того, представник позивача зазначила, що позовна вимога про витребування майна заявлена Одеською міською радою у межах установленого законом строку позовної давності, оскільки такі строки зупинялись на час дії в України карантину та на час дії воєнного стану, тобто з 02.04.2020 року і до 04.09.2025 року, коли були внесені відповідні законодавчі зміни. 
У судове засідання призначене на 02.09.2026 року з`явились: 
- представник позивача Одеської міської ради – Срібна Анастасія Іванівна, яка позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити в повному обсязі;
- представника відповідача ОСОБА_1 – адвокат Тавлуй Олена Вікторівна, яка заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні;
- представник відповідача ОСОБА_3 – адвоката Томашевського Романа Миколайовича, який заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.
Третя особа – державний нотаріус Пенчев К.Л. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, однак в матеріалах справи наявні від останнього заяви про розгляд справи за його відсутності, щодо наслідків розгляду справи залишив на розсуд суду. 
Судом підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлено.
Заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, закінчивши з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, після судових дебатів, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 14.09.2026 року о 16 год. 00 хв. 
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, сторони повідомлялись належним чином.
За наслідком чого, заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов Одеської міської ради не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.
Судом з наявних доказів в межах розгляду даної справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.01.1997 року виданого Управлінням комунального господарства міськвиконкому ОМР на підставі розпорядження № 90715, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 48,5 кв.м., належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних частках.
Право власності було зареєстроване Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 04.03.1997 року за №217кр-стр.142-р№559.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , про що 30.03.1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради було складено відповідний актовий запис № 2602 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .  
Після смерті ОСОБА_14 , її донька ОСОБА_6 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, в якій зазначала, що після смерті матері залишилась квартира АДРЕСА_2 , яку вона приймає у спадок, також зазначала, що проживає у спадковій квартирі.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , про що 10.04.2000 року Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 3813 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 07.12.2024 року №00048351212. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , про що 24.01.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №936, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .
18.07.2014 року до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулась ОСОБА_8 , як особа, яка проживала зі спадкодавцем більше п`яти років на час відкриття спадщини. Копія вказаної заяви містить інформацію, що дана заява зареєстрована за №1780 в межах спадкової справи №697/2014.
У відповідності до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №37914661 від 18.07.2014 року, спадкова справа №697/2014 зареєстрована після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Листом від 21.07.2014 року №3778/02-14 Третя Одеська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_8 про необхідність надати документи, що посвідчують її право на спадкування після смерті ОСОБА_6 
26.07.2014 року до Третьої Одеської державної нотаріальної контори надійшла заява від 25.07.2014 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 від громадянина ОСОБА_9 , як особа, яка проживала зі спадкодавцем більше восьми років на час відкриття спадщини.
Листом від 26.07.2014 року №3916/02-14 Третя Одеська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_9 про необхідність надати документи, що посвідчують його право на спадкування після смерті ОСОБА_6 . 
В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надали нотаріусу документи, що посвідчують їх право на спадкування, а також відсутні докази того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 отримували свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 . 
Судом також встановлено, що 07.07.2015 року державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулбою Ольгою Олександрівною проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною Оленою Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за №1214, що підтверджується деталізованою інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №421085861 від 03.04.2025 року. 
Як вбачається з наданої до суду копії договору дарування квартири, він був укладений 07.02.1998 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , як дарувальниками, та ОСОБА_10 , як обдарованим, за умовами якого дарувальними передали в дар, а обдарований прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 .
На зазначеній копії договору міститься інформація, про посвідчення його приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрований в реєстрі за №1214, бланк договору серії ААК №760537.
У відповідності до листа Одеського державного нотаріального архіву №342/01-20 від 16.03.2017 року, адресованого слідчому СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_15 , повідомлено, що договором дарування квартири, посвідченого 07.02.1998 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрований в реєстрі за №1214, текст якого викладено на нотаріальному бланку ААК №760537 та переданим на державне зберігання до Одеського державного нотаріального архіву, сторонами договору є інші особи та нотаріальна дія вчинена щодо квартири за іншою адресою.
У відповідності до наявної в матеріалах справи копії договору дарування квартири, посвідченого 07.02.1998 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрований в реєстрі за №1214, текст якого викладено на нотаріальному бланку ААК №760537, разом з копією сторінки журналу реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рюмінної О.О., який містить запис за реєстраційним №1214 від 07.02.1998 року, вбачається, що вказаний договір та реєстраційний №1214 стосувався за наслідком посвідчення договору дарування квартири між іншими особами, відмінними від ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_10 , та стосувався іншого нерухомого майна, відмінного від квартири АДРЕСА_2 .
З поданих до суду доказів також вбачається, що 13.07.2015 року ОСОБА_10 здійснив відчуження спірної квартири АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольгою Михайлівною, зареєстрованого в реєстрі №1242, що підтверджується наявною копією відповідного договору. В цей же день приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації прав, за наслідком посвідчення вказаного договору, проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_11 на вказану квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується деталізованою інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №421085861 від 03.04.2025 року. 
08.09.2015 року ОСОБА_11 продала квартиру АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Тетяною Євгенівною, зареєстрованого в реєстрі №566, що підтверджується наявною копією відповідного договору. В цей же день приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації прав, за наслідком посвідчення вказаного договору, проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_12 на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується деталізованою інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №421085861 від 03.04.2025 року. 
20.06.2017 року ОСОБА_12 подарувала квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною Мариною Олексіївною, зареєстрованого в реєстрі №682, що підтверджується наявною копією відповідного договору. В цей же день приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації прав, за наслідком посвідчення вказаного договору, проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується деталізованою інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №421085861 від 03.04.2025 року. 
У квітні 2020 року Одеська місцева прокуратура № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Державного реєстратора Одеського міського управління юстиції (надалі – реєстратор Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради) Тулуби Ольги Олександрівни, ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольга Михайлівна,приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Харитонова Тетяна Євгенівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Єлькіна Марина Олексіївна, ОСОБА_11 , ОСОБА_13 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису в реєстрі, застосування наслідків недійсного правочину, визнання квартири відумерлою спадщиною та витребування у класність територіальної громади квартири, в якому просила:
- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції від 09.07.2015 (індексний номер рішення: 22719275) на підставі якого за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29.3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 10341692 від 07.07.2015 вчинений державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулубою О.О.;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.07.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлієм О.М., зареєстрований в реєстрі за №1242, відповідно до якого ОСОБА_10 передав у власність ОСОБА_11 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 10390494 від 13.07.2015 вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М.;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Г.Є. та зареєстрований в реєстрі за №566, відповідно до якого ОСОБА_11 передала у власність ОСОБА_12 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 11076057 від 08.09.2015 вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є.;
- визнати недійсним договір дарування від 20.06.2017, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О. та зареєстрований у реєстрі за № 682, відповідно до якого ОСОБА_12 передала у власність ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 21000637 від 20.06.2017 вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О.;
- визнати квартиру АДРЕСА_2 відмерлою спадщиною після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- визнати за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру АДРЕСА_3 ;
- витребувати у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 358700 грн.;
- стягнути судовий збір.
В обґрунтування свого позову у справі №947/9564/20 позивач зазначав, що Одеською місцевою прокуратурою №1, за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 42014160010000082 встановлено незаконне відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 та мала перейти у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, як відумерла спадщина.
Вказана позовна заява перебувала на розгляді в провадженні Київського районного суду міста Одеси в межах розгляду цивільної справи № 947/9564/20.
За наслідком розгляду вказаної цивільної справи №947/9564/20, Київським районним судом міста Одеси 26.01.2021 року ухвалено рішення, яким у задоволені позову Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено.
Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
За наслідком чого, судом було перевірено та встановлено наявність оприлюдненого у Єдиному державному реєстрі судових рішень, тексту рішення Київського районного суду міста Одеси суду від 26.01.2021 року у справі №947/9564/20, який відповідає наданій до суду в межах розгляду даної справи копії цього рішення суду.
Також у відповідності до даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що зазначене рішення Київського районного суду міста Одеси суду від 26.01.2021 року у справі №947/9564/20, набрало законної сили 10.03.2021 року.
У відповідності до наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що після набрання рішенням Київського районного суду міста Одеси суду від 26.01.2021 року у справі №947/9564/20, 30.04.2021 року між ОСОБА_3 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 10.03.2021 року за р.№210 діяв ОСОБА_16 , та громадянином ОСОБА_1 , був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем, зареєстрований в реєстрі №1-407.
За умовами вказаного договору, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно до п.2 вказаного договору купівлі-продажу, квартира була продана ОСОБА_1 за 737 089,00 гривень, які були перераховані Покупцем ОСОБА_1 на рахунок продавця ОСОБА_3 до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунок за продану квартиру здійснено повністю, та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця.
В пункті 3 договору зазначено, що продавець ОСОБА_3 гарантує, що квартира під забороною та заставою (в тому числі податковою) не перебуває; щодо квартири відсутні судові спори; обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає.
Того ж дня, 30.04.2021 року державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем, як суб`єктом державної реєстрації прав, за наслідком посвідченого договору купівлі-продажу, проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №255164578 від 30.04.2021 року.
Вказаний договір купівлі-продажу від 30.04.2021 року, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем, зареєстрований в реєстрі №1-407, є оспорюваним правочином у даній справі.
Також судом встановлено, що не погоджуючись з рішенням Київського районного суду міста Одеси суду від 26.01.2021 року у справі №947/9564/20, Одеська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою на це рішення суду.
У відповідності до наданої стороною відповідача ОСОБА_3 виписки з веб-сайту «Судова влада України» щодо руху цивільної справи №947/9564/20, який перебуває у вільному доступі, вбачається, що апеляційна скарга Одеської міської ради до Одеського апеляційного суду у справі №947/9564/20 надійшла 30.04.2021 року.
Отже, подання Одеською міською радою апеляційної скарги на рішення Київського районного суду міста Одеси суду від 26.01.2021 року у справі №947/9564/20, відбулось після набрання цим рішенням суду законної сили та в день укладення ОСОБА_3 оспорюваного в цій справі правочину – договору купівлі-продажу від 30.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем, зареєстрованого в реєстрі №1-407.
В подальшому, за наслідком розгляду зазначеної апеляційної скарги Одеської міської ради, 27.02.2024 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу Одеської міської ради – задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року – скасовано. Прийнято постанову.
Позовні вимоги Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Державного реєстратора Одеського міського управління юстиції (на теперішній час – реєстратор Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради) Тулуби Ольги Олександрівни, ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольга Михайлівна,приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Харитонова Тетяна Євгенівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Єлькіна Марина Олексіївна, ОСОБА_11 , ОСОБА_13 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису в реєстрі, застосування наслідків недійсного правочину, визнання квартири відумерлою спадщиною та витребування у класність територіальної громади квартири – задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції від 09.07.2015 року (індексний номер рішення: 22719275) на підставі якого за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 у вигляді квартири АДРЕСА_2 .
Витребувано у ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_6 , загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. вартістю 358700 гривень на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.
В решті в задоволені позову – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_10 , ОСОБА_3 на користь Одеської місцевої прокуратури № 1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 583 гривні 50 копійок, тобто по 4 791 гривні 75 копійок з кожного.
Стягнуто з ОСОБА_10 , ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради витрати по сплаті судового збору в розмірі 14 373 гривні 75 копійок, тобто по 7 186 гривень 87 копійок з кожного
30.04.2024 ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №947/9564/20 (провадження № 61-4887 ск 24) було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року.
Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
За наслідком чого, судом було перевірено та встановлено наявність оприлюдненого у Єдиному державному реєстрі судових рішень, тексту вказаної постанови Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року та ухвали Верховного Суду від 30.04.2024 року, які відповідають наданим до суду в межах розгляду даної справи копіям цих рішень. 
Отже, постанова Одеського апеляційного суду набрала законної сили 27.02.2024 року.
Разом з тим, здійснюючи перевірку відповідних відомостей, судом встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 09.09.2025 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року. Відкрито касаційне провадження у цій справі.
Разом з тим, ухвалою Верховного Суду від 22.09.2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у справі, про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до державного реєстратора Одеського міського управління юстиції (реєстратора комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради) Тулуби Ольги Олександрівни, ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольга Михайлівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Харитонова Тетяна Євгенівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Єлькіна Марина Олексіївна, ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису в реєстрі, застосування наслідків недійсного правочину, визнання квартири відумерлою спадщиною та витребування у власність територіальної громади квартири відмовлено.
Суд зазначає, що постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року у справі №947/9564/20 встановлено, що договір дарування від 27 лютого 1998 року за яким ОСОБА_10 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 , виготовлений на бланку серії ААК № 760537, посвідчений Рюміною О.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі 1214, є нікчемним, оскільки нотаріус не вчиняв посвідчення цього договору, що підтверджується тим, що у Одеському державному нотаріальному архіві, сторонами договору, виготовленим на бланку серії ААК № 760537, та зареєстрованим у реєстрі № 1214 є інші особи та нотаріальна дія вчинена щодо квартири за іншою адресою.
Одеський апеляційний суд встановив, що враховуючи ту обставину, що квартира АДРЕСА_2 вибула із власності ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , за їх життя поза їх волею на підставі підробленого договору дарування, наявні правові підстави для її витребування.
Одеський апеляційний суд також встановив, що враховуючи відсутність спадкоємців ОСОБА_6 за заповітом і за законом та приймаючи до уваги право на визнання спадщини відумерлою у зв`язку зі спливом одного року з часу відкриття спадщини, колегія суддів дійшла висновку про те, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є відумерлою спадщиною, що відкрилась після смерті ОСОБА_6 , оскільки вибула із власності поза волею, іншим шляхом, а отже, на момент відкриття спадщини після її смерті квартира входила до складу спадщини.
За наслідком чого, Одеський апеляційний суд встановив, що за таких підстав прокурор має право в інтересах держави витребувати вказану квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України на користь територіальної громади міста Одеси.
Частинами 4, 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Вищевказані обставини встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року у справі №947/9564/20, не спростовувались учасниками справи в рамках розгляду даної справи.
Як вбачається, після ухвалення постанови Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року у справі №947/9564/20, яка набрала законної сили, якою спірна квартира АДРЕСА_2 , визнана відумерлою спадщину та витребувана у ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, остання звернулась до суду з цим позовом за наслідком укладення ОСОБА_3 вищевказаного договору купівлі-продажу від 30.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем, зареєстрованого в реєстрі №1-407, за яким спірну квартиру придбав та набув у власність ОСОБА_1 .
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 2 статті 16 ЦК України врегульовано, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Одним з видів договорів є договір-купівлі-продажу, який врегульовано статтею 655 ЦК України, згідно з якою за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Так, як вбачається, звертаючись до суду з позовом, Одеська міська рада просить визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, укладений 30.04.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з посиланням на те, що спірне нерухоме майно було набуто ОСОБА_10 на підставі нікчемного договору купівлі-продажу від 27.02.1998 року, за р.№1214, як встановлено постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року у справі №947/9564/20, за наслідком чого, за доводами позивача ОСОБА_10 не мав права на відчуження відповідного нерухомого майна, а відповідно набуття ОСОБА_3 права власності було незаконним та остання не мала права на його відчуження, приймаючи, що постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року відповідне нерухоме майно визнано відумерлою спадщиною та витребувано від ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.
Разом з тим, суд зазначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
У пунктах 146-147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 зазначено: задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника.
Таке застосування норм матеріального права викладено Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 21 листопада 2018 у справі №674/31/15-ц та від 14 грудня 2022 у справі №461/12525/15-ц. 
Практика Верховного суду в цьому аспекті спірних правовідносин є сталою, Верховний суд не відступав від таких висновків та підтримує їх, зокрема, у постановах від 01.09.2026 року у справі №344/19516/18, від 05.08.2026 року у справі №932/3882/22.
У постанові від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18(провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду також сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц(провадження №14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16(провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року в справі № 916/1608/18(провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18(провадження № 14-125цс20) та інших.
Така судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.
Виходячи із встановлених обставин даної справи, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного відповідачами 30.04.2021 року не підлягає задоволенню, оскільки позивачем, в цій частині, обрано невірний та неефективний спосіб захисту порушених прав.
Щодо позовної вимоги про витребування спірної квартири на користь Одеської міської ради, суд приходить до наступних висновків.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine,заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). 
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Частинами 1, 2, 4 статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:
1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;
2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)), що також в 
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Слід зазначити, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України (пункт 69 постанови Верховного Суд від 18 лютого 2021 року у справі №14/5026/1020/2011).
Верховний Суд у пункті 72 постанови від 13 лютого 2024 року у справі № 924/1022/22, указав, що «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».
Добросовісність чи недобросовісність особи - це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити. Добросовісність чи недобросовісність особи не залежить від того, чи був визнаний договір недійсним, чи ні. Аналогічний висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/20528/21.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 зазначено, що:
5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
5.63. Саме при вирішенні питання про витребування майна, здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна (у цих спірних правовідносинах - ОСОБА_4 ), у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця (у цих спірних правовідносинах - ПП «Мілітарі»), зокрема за наявності зв`язків із ліквідатором продавця (їхню спільну участь в діяльності інших юридичних осіб). Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).
Приймаючи вищевикладене вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 на підставі відплатного нотаріально посвідченого - договору купівлі-продажу від 30.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1-407, було придбано та набуто у власність квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 676207051101).
Приймаючи умови вказаного договору, ОСОБА_1 під час набуття права власності на спірну квартиру, суд було сплачено на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 737 089,00 гривень, що прямо зазначено в п.2 договору, визнано та не спростовано учасниками справи. 
Як вбачається з деталізованої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №421085861 від 03.04.2025 року, на момент укладення вказаного правочину, спірна квартира АДРЕСА_2 , не перебувала під будь-якими обтяженнями, а також була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 . Будь-яких записів про належність даної квартири на праві власності Одеській міській раді, інформаційна довідка не містить.
На момент укладення договору купівлі-продажу - 30.04.2021 року, було чинним рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.01.2021 року по справі №947/9564/20 про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради про витребування вказаної квартири у ОСОБА_3 .
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади за №2025/010778275 від 04.08.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 13.01.2022 року був зареєстрований за адресою придбаного ним на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-407, нерухомого майна – квартирі АДРЕСА_2 .
Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач має у власності будь-яке інше житлове приміщення, до суду не надано.
Отже, суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 знав чи міг знати про те, що спірне майно придбане ним в особи, яка не мала права його відчужувати, а відтак відсутні будь-які докази, які б свідчили про недобросовісність ОСОБА_1 під час вчинення вищевказаного договору купівлі-продажу з придбання спірної квартири.
Щодо доводів позивача про те, що ОСОБА_3 було вчинено відчуження вказаної квартири під час апеляційного розгляду справи №947/9564/20 та будучи достеменно обізнаною про це провадження, суд вважає необґрунтованими, оскільки як встановлено з поданих до суду документів, станом на час укладення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вказаного правочину – договору купівлі-продажу від 30.04.2021 року, рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.01.2021 року по справі №947/9564/20, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради про витребування вказаної квартири у ОСОБА_3 , набрало законної сили, та саме в цей день вчинення правочину – 30.04.2021 року Одеською міською радою було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення суду від 26.01.2021 року.
У зв`язку з чим, суд вважає, що дії ОСОБА_19 по відчуженню спірної квартири та по наданню гарантій покупцю про відсутність судових спорів щодо об`єкта нерухомого майна, про що зазначено в пункті 3 договору купівлі-продажу від 30.04.2021 року, не свідчать про їх недобросовісність та відповідали фактичним обставинам справи, приймаючи, що ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_1 станом на 30.04.2021 року, не мали можливості знати про те, що Одеською міською радою в цей же день буде подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.01.2021 року по справі №947/9564/20, яке в свою чергу набрало законної сили.
Одночасно судом враховується, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у будь-яких відносинах, чи перебування кожного з них у будь-яких відносинах з особою ОСОБА_10 , за яким було зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.1998 року, за реєстровим №1214, який у відповідності до висновків постанови Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року у справі №947/9564/20 є нікчемним.
Також судом враховується, що добросовісність відповідача ОСОБА_1 , як покупця спірної квартири за договором купівлі-продажу від 30.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1-407, також не спростовується позивачем у заявленому до суду позові, в якому навпаки позивачем заявляється про те, що саме витребування спірного майна у добросовісного набувача, на думку позивача є ефективним способом захисту прав Одеської міської ради. 
Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 , а тому суд, при заявленої позовної вимоги про витребування майна, має перевірити наявність правових підстав у Одеської міської ради для витребування у ОСОБА_1 спірної квартири.
09 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України(далі - Закон № 4292-ІХ).
Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції:
1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:
1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;
2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:
а) до об`єктів критичної інфраструктури;
б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;
в) до об`єктів та земель оборони;
г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;
ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;
д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках".
На момент звернення Одеської міської ради до суду з даним позовом (01.05.2025 року) положення вказаного Закону вже діяли, а тому вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
З урахуванням вказаного Закону, в п.1 ч.3 ст.388 ЦК України зазначено, що, зокрема, територіальна громада не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Представник відповідача ОСОБА_1 у своєму відзиві на позовну заяву зазначила, що оскільки спірна квартира була приватизована ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ще у 1997 році, тобто з того часу минуло вже більше десяти років, то позивач, Одеська міська рада, не має права витребувати майно у добросовісного набувача ОСОБА_1 .
Суд вважає вказані доводи безпідставними, оскільки п.1 ч.3 ст.388 ЦК України передбачає початок перебігу такого строку з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно. Як встановлено судом у даній справі та приймаючи висновки викладені у постанові Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року у справі №947/9564/20, перша реєстрація права власності на спірну квартиру, після смерті належного власника ОСОБА_6 та на яку у позивача – Одеської міської ради надалі виникло право на заявлення вимог щодо відумерлої спадщини, був ОСОБА_10 , право власності за яким було зареєстроване 07.07.2015 року на підставі договору дарування квартири від 07.02.1998 року за р. №1214, визнаного нікчемним постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року. Оскільки позовна заява була подана Одеською міською радою 01.05.2025 року, тобто в межах 10-річного строку, то позивачем не пропущений граничний строк для витребування спірного майна.
Слід зазначити, що у відповідності до положень ч.5 ст. 390 ЦК України, суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. 
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".
З аналізу вказаної норми матеріального права вбачаться, що законодавцем встановлений обов`язок органу місцевого самоврядування, у разі звернення до суду із позовом про витребування майна у добросовісного набувача, попередньо внести на депозитний рахунок суду грошові кошти, сума яких дорівнює вартості спірного майна, яке позивач просить витребувати у добросовісного набувача. 
Положення частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України поширюються на випадки подання позову про витребування майна в добросовісного набувача. Разом із тим у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19.05.2026 у справі № 911/3108/25, від 14.04.2026 у справі № 904/1675/25, від 03.03.2026 у справі № 906/233/25, від 03.03.2026 у справі № 906/233/25, від 04.03.2026 у справі № 922/3562/21, від 28.01.2026 у справі № 922/2555/21.
При цьому, у випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 Цивільного кодексу України без застосування приписів частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві. Натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення того, що набувач є добросовісним, суд відмовляє в задоволенні позову, зокрема, на підставі частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01.07.2026 у справі № 907/1136/25, від 24.06.2026 у справі № 922/813/21, від 19.05.2026 у справі № 911/3108/25, від 14.04.2026 у справі № 904/1675/25, від 23.03.2026 у справі № 910/3027/24 (911/643/25), від 03.03.2026 у справі № 906/233/25, від 04.03.2026 у справі № 922/3562/21, від 28.01.2026 у справі № 922/2555/21.
Крім того, в постановах Верховного Суду від 12.11.2025 у справі № 127/8274/24, від 19.05.2026 у справі № 911/3108/25, від 09.03.2026 у справі № 904/5764/23 (911/114/22) викладено висновки, відповідно до яких обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений приписами частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України. Однак положення частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України поширюються на випадки подання позову про витребування майна в добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна в недобросовісного набувача вимоги частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню. У випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України не застосовуються.
Верховний Суду постанові від 04.08.2026 року у справі №920/656/23 зазначив, що за результатами розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд ухвалює рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19.05.2026 у справі № 911/3108/25, від 14.04.2026 у справі № 904/1675/25, від 03.03.2026 у справі № 906/233/25.
Судом встановлено, що позивачем - Одеською міською радою заявлені вимоги щодо витребування нерухомого майна – квартири АДРЕСА_2 , який є добросовісним набувачем відповідного нерухомого майна за відплатним правочином, за наслідком чого положення частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України підлягають до застосування.
Однак, позивачем не було надано до суду належної оцінки на підтвердження вартості спірного нерухомого майна, здійснену в порядку, визначеному законом, та чинної на дату подання позовної заяви до суду, як і доказів на підтвердження внесенення коштів на депозитний рахунок суду. 
Суд зазначає, що у рішенні ЄСПЛ від 11 січня 2024 року у справі «Шмакова проти України» зазначено, що:«….така ситуація порушує питання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з вимогою дотримання суспільних інтересів (див. рішення у справі «Вассалло проти Мальти» (Vassallo v. Malta), заява № 57862/09, пункт 43, від 11 жовтня 2011 року). При цьому Суд також розглядатиме пропорційність заходу. Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями).
Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 11.04.2023 у справі № 915/1912/19, від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18, від 29.01.2020 у справі № 927/83/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №521/8368/15-ц, від 18.03.2020 року у справі №199/7375/16-ц, від 20.05.2020 року у справі №199/8047/16-ц, від 14.07.2021 року у справі №522/14452/15-ц та у п.5.58 постанови Верховного Суду від 26.02.2025 у справі №756/4527/22.
Приймаючи вищевикладене, в цій частині суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_1 , а саме, що без внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду, на добросовісного відповідача ОСОБА_1 фактично покладається індивідуальний та надмірний тягар, оскілки він буде змушений самостійно шукати способи компенсації своїх втрат.
Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких умов, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , що є самостійною підставою для відмови в задоволені позову Одеської міської ради. 
Щодо доводів сторони відповідача ОСОБА_1 на висновки Великої Палати Верховного суду викладені у постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, суд вважає не релевантними до даних правовідносин.
Так, у відповідності до висновків Великої Палати Верховного суду викладені у постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц:
«86. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.
87. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.
88. Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.
89. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), розв`язуючи правову проблему розміру грошової компенсації при відчужені майна та стягненні такої компенсації при поділі майна подружжя.
90. Відтак за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та передачу її позивачу задоволенню не підлягають.».
Однак, суд зазначає, що у даній справі правовідносини між сторонами є відмінними.
У відповідності до постанови Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року у справі №947/16156/25, яка набрала законної сили, визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 у вигляді квартири АДРЕСА_2 та витребувано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. вартістю 358700 гривень на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.
В свою чергу у відповідності до приписів статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
За наслідком чого, приймаючи наявність судового рішення яке набрало законної сили щодо визнання спірного майна відумерлою спадщиною, суд вважає, що вищевказані висновки щодо визначення способу захисту прав та інтересів територіальної громади при відчуженні спадкового майна, в межах розгляду справи у тому числі про визнання спадщини відумерлою, суд вважає не релевантними.
Щодо заяв відповідачів про застосування судом наслідків пропуску позивачем строків звернення до суду з даним позовом, у разі якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість позовних вимог, суд вважає безпідставними.
Як було зазначено вище, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та по витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_1 , а тому строки позовної давності не підлягають застосуванню судом.
Проте, судом встановлено, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із заявленими позовними вимогами з огляду на наступне.
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
У відповідності до приписів ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, доповненого згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року №540-ІХ, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), перебіг строків позовної давності, визначених статтями 256-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, зупиняється. 
Зазначена норма діяла з моменту набрання даним Законом України від 30.03.2020 року №540-ІХ чинності, а саме з 02.04.2020 року, i застосовувалася до моменту скасування карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651, тобто до 30.06.2023 року. 
Крім того, згідно з п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Воєнний стан введено в Україні з 24 лютого 2022 року та продовжувався після завершення карантину та триває станом на час ухвалення даного рішення суду, що є загальновідомим фактом, у зв`язку з чим перебіг строків позовної давності у спірних правовідносинах залишався зупиненим. 
Перебіг строку позовної давності відновлено з 04.09.2025 року згідно з Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 року №4434-ІХ шляхом виключення п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. 
Таким чином, з урахуванням наведених законодавчих приписів, позовні вимоги про заявлені Одеською міською радою у межах установленого законом строку.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Також суд враховує під час ухвалення судового рішення, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчев Костянтин Леонтійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна, слід відмовити.
Також, оскільки, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування спірного майна на користь позивача, то й позовна вимога про встановлення порядку виконання рішення суду, як похідна вимога, задоволенню також не підлягає.
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Приймаючи викладене, оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати понесені позивачем у відповідності до положення статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 19, 30, 43, 49, 76-89, 133, 141, 223, 244, 247, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Одеської міської ради (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, площа Біржова, 1) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_8 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчев Костянтин Леонтійович(місцезнаходження: 65039, м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 19Б), про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна – відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 14.09.2026 року.

Головуючий       Л. В. Калініченко