ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 р. | Справа № 520/2626/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 року (ухвалене суддею Шевченко О.В.) по справі № 520/2626/24
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1  
третя особа  Міністерство оборони України 
про визнання дій протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо взяття на військовий облік та призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати протиправним та скасувати наказ керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині призову на військову службу та направлення для проходження військової служби під час загальної мобілізації до Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із військового обліку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 р. позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач вважає, що він, як особа, яка була раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину і виключена з військового обліку на цій підставі не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції всупереч вимогам чинного процесуального законодавства України, розглянув дану справу в порядку загального позовного провадження без виклику сторін, а не в порядку загального провадження з повідомленням (викликом) сторін, що призвело до неналежного дослідження зібраних у справі доказів і ухвалення судом незаконного рішення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що вироком Харківського районного суду Харківської області від 04.03.2005 р. №1-406/05, який набрав законної сили 20.03.2005 р., ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати усіма видами транспорту строком на 2 (два роки). Згідно з ч. 1 ст. 71 Кримінального кодексу України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання по вироку Харківського районного суду Харківської області від 21.10.2003 р. у вигляді 1 (одного) року та остаточно визначено до відбуття ОСОБА_1 покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати усіма видами транспорту строком на 2 (два роки).
Відповідно до тимчасового посвідчення № НОМЕР_2 призовною комісією Харківського району Харківської області ОСОБА_1 зарахований в запас 27.09.2007 р. згідно з п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, придатний до військової служби, знятий з в/обліку з виключенням згідно із наказом Міністра оборони України від 09.06.2006 р. №342 "Про затвердження змін у Настанові з військового обліку прапорщиків, мічманів, сержантів, старшин, солдатів та матросів запасу Збройних Сил України та інших військових формувань".
В подальшому 12.01.2024 р., після спроби незаконного перетину державного кордону України, громадянин ОСОБА_1 був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_4 представниками Державної прикордонної служби України. У розпорядженні ІНФОРМАЦІЯ_4 була наявна інформація з Реєстру військовозобов`язаних «Оберіг», що військовозобов`язаний ОСОБА_1 був взятий на військовий облік 12.05.2023 р. у ІНФОРМАЦІЯ_5 .
12.01.2024 р. Військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 проведені заходи з обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного ОСОБА_1 для визначення придатності до військової служби. За результатами медичного обстеження та медичного огляду позивач визнаний придатним до військової служби, що підтверджується копією довідки ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 від 12.01.2024 р. №17068.
Наказом №9 від 12.01.2024 р. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_1 , 1984 р.н. НОМЕР_3 призвано на військову службу по мобілізації, виключено з 12.01.2024 р. з військового обліку та направлено для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 .
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2024 р. №14 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 12.01.2024 р., зараховано до списків особового складу військової частини на посаду курсанта, також 12.01.2024 р. ОСОБА_1 видано військовий квиток.
Позивач, не погодився зі спірними наказами та діями щодо взяття його на військовий облік та призову на військову службу під час мобілізації, звернувся до суду з цим позовом. 
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.
Згідно з ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 р. №389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 р. №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Згідно пункту 4 Указу №69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. 
Правове регулювання відносин між Державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-XII (в подальшому - Закон № 2232-ХІІ).
За змістом ч. 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Згідно з ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.
Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно з п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на момент призову позивача на військову службу), виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України) підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 39 Закону №2232-XII, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 р. №3543-XII (в подальшому - Закон №3543-XII).
Відповідно до абз. 4, 5 ст. 1 Закону №3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з ч. 5 ст. 22 Закону №3543-XII, призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Абзацом 14 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-XII визначено, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.
Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначений Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 р. за №1487 (в подальшому - Порядок №1487).
Відповідно до п. 22 Порядку №1487, взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Згідно з п. 79 Порядку № 1487, районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема: організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Верховний Суд у постанові від 21.05.2025 р. в справі № 280/2880/24 дійшов висновку, що законодавець чітко виокремлює поняття «зняття» з військового обліку та «виключення» з військового обліку, передбачивши для них різні підстави та різні правові наслідки.
Суд касаційної інстанції зазначив, що особи, виключені з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаних, тоді як громадяни, зняті з військового обліку, продовжують перебувати у цьому статусі.
Отже, різними є як підстави, так і правові наслідки зняття або виключення з військового обліку: громадяни, які підлягають виключенню з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаного, в той же час зняті з військового обліку громадяни продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що громадяни, які підлягають виключенню з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаного, в той же час зняті з військового обліку продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних”.
Судовим розглядом встановлено, що 12.01.2024 р. після спроби незаконного перетину державного кордону України ОСОБА_1 був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_4 представниками Державної прикордонної служби України.
12.01.2024 р. Військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 проведені заходи з обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного ОСОБА_1 для визначення придатності до військової служби.
За результатами медичного обстеження та медичного огляду позивач визнаний придатним до військової служби, що підтверджується копією довідки ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 від 12.01.2024 р. за № 17068.
12.01.2024 р. ІНФОРМАЦІЯ_6 позивачу видано військовий квиток серії НОМЕР_4 , відповідно до п. 6 якого призовною комісією Харківського району Харківської області позивач зарахований у запас 27.09.2007 р. згідно з ст. 18 ЗУ “Про ВО і ВС”, за змістом п. 9 призваний у Збройні Сили України по мобілізації, згідно з п. 13 – визнаний придатним до військової служби комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 12.01.2024 р. Водночас п. 16 військового квитка запису про виключення позивача з військового обліку не містить.
Згідно з Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2024 р. за № 14 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 12.01.2024 р., встановлено зарахувати до списків особового складу військової частини на посаду курсанта та вважати таким, що з 13.01.2024 р. справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
У межах цієї справи позивач стверджує, що не має статусу військовозобов`язаного, оскільки був виключений з військового обліку, що, на його думку, підтверджується записом у тимчасовому посвідченні, виданому замість військового квитка.
Позивач вважає, що 12.01.2024 р. він повторно поставлений на військовий облік і незаконно мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений до Військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби. З посиланням на тимчасове посвідчення № НОМЕР_2 від 19.06.2012 р., позивач вважає, що як особа, яка була раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину і виключена з військового обліку на цій підставі не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до тимчасового посвідчення № НОМЕР_2 від 19.06.2012 р. призовною комісією Харківського району Харківської області ОСОБА_1 зарахований в запас 27.09.2007 р. згідно зі ст. 37 п. 6 пп. 6 ЗУ ВОВС, придатний до військової служби, знятий з в/обліку з виключенням згідно з Наказом МОУ № 342 від 09.06.06 р. У тимчасовому посвідченні зазначено, що воно видане у зв`язку з відсутністю бланків військових квитків та дійсне до отримання військового квитка.
Згідно з поясненнями ІНФОРМАЦІЯ_7 тимчасове посвідчення №612658 від 19.06.2012 р., видане ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки він звернувся 19.06.2012 р. до ІНФОРМАЦІЯ_8 із заявою про видачу військового квитка як особа, яка звільнилася з установи відбування покарань. Водночас ІНФОРМАЦІЯ_7 зазначено, що ОСОБА_1 22.06.2012 р. знятий, а не виключений з військового обліку, про, що свідчить дані облікової картки ОСОБА_1 .
В обліковій картці ОСОБА_1 , містить запис: “знятий з військового обліку 22.06.2012 р., МОУ № 342 від 09.06.06 р.”.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що 22.06.2012 р. позивача знято з військового обліку на підставі Наказу Міністерства оборони України № 342 від 09.06.2006 р., а не виключено з нього, тому він міг бути взятий (поновлений) на військовий облік.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що Наказ Міністерства оборони України № 342 від 09.06.2006 р. втратив чинність відповідно до Наказу Міністерства оборони України №24 від 15.01.2015 р. “Про внесення змін до Настанови з військового обліку прапорщиків, мічманів, сержантів, старшин, солдатів і матросів запасу в Збройних Силах України та інших військових формувань” і внесені на підставі зазначеного Наказу № 342 відомості у тимчасовій довідці замість нього не є актуальними на дату призову позивача на військову службу.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що запис у тимчасовій довідці замість військового квитка “знятий з військового обліку згідно з наказом МОУ №342” не означає, що особа не підлягає призову на військову службу у воєнний час.
Тобто, якщо особу знято з військового обліку за наказом №342 від 09.06.2006 р., то вона підлягає мобілізації на службу в Збройні Сили України під час військового стану після проходження військово-лікарської комісії.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що вимогами п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону №2232-XII (в редакції станом на травень 2023 року) закріплено взяття на військовий облік військовозобов`язаних громадян України, які були зняті з військового обліку за рішенням Міністерства оборони України.
Крім того, відповідно до п.п. 8, 9 ч. 1 ст. 89 Кримінального кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, такими, що не мають судимості, визнаються: особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення; особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за особливо тяжкий злочин, якщо вони протягом восьми років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.
Строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання (ч. 1ст. 90 КК України).
Отже, станом на 12.05.2023 (дату взяття на військовий облік) позивач вважався таким, що не має судимості.
Згідно з відомостей з облікової картки, наданої ІНФОРМАЦІЯ_7 , підтверджено, що 12.05.2023 р. позивач взятий на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_5 , переданий з обліку призовників; 12.01.2024 р. ОСОБА_1 взято на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_9 (інші випадки).
У відзиві на позов ІНФОРМАЦІЯ_4 зазначила, що станом на 12.01.2024 р. в АІКС “Оберіг” містилася інформація про те, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 був переданий з обліку призовників і взятий на військовий облік 12.05.2023 р. у ІНФОРМАЦІЯ_5 . Також зазначено, що інформації про судимість, виключення або зняття з військового обліку стосовно ОСОБА_1 після 12.05.2023 р. не було. Скориставшись наявною інформацією, ІНФОРМАЦІЯ_6 видав позивачу військово-обліковий документ.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, позивач на момент його затримки і доставки до ІНФОРМАЦІЯ_4 перебував на військовому обліку, протилежного підчас розгляду справи не встановлено, позивачем не спростовано. Твердження позивача про його повторне постановлення на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_6 не знайшло підтвердження.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач правомірно призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу по мобілізації та виключений з 12.01.2024 р. з військового обліку та у зв`язку з тим, що підстави, на яких позивача знято з військового обліку згідно тимчасового посвідчення від № НОМЕР_2 перестали існувати, позивач підлягає призову на військову службу під час мобілізації, тому наказ керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині призову на військову службу та направлення для проходження військової служби під час загальної мобілізації до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 є законними та не підлягають скасуванню. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано залишив позов без задоволення.
Довід апеляційної скарги, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що призвело до неналежного дослідження зібраних у справі доказів і ухвалення судом незаконного рішення, суд апеляційної інстанції не приймає та зазначає, що характер спірних відносин і предмет доказування в цій справі не є складними і не вимагають проведення судового засідання, тому рішення суду першої інстанції правильно ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; п. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 по справі № 520/2626/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя | | О.В. Присяжнюк
Судді | | О.А. Спаскін   Л.В. Любчич