ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/52734/25 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Терези Ю.О., Файдюка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, у якому просив:
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на його користь заборгованість зі щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 849 269,96 грн відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року у справі №640/7079/21; 
- стягнути інфляційні втрати від несвоєчасної виплати заборгованості за період із лютого 2023 року до вересня 2025 року у розмірі 144 513,13 грн відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України; 
- стягнути компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III за період із лютого 2023 року до вересня 2025 року у розмірі 815 779,87 грн; 
- стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 2 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини між сторонами вже вирішені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року у справі №640/7079/21 та перейшли до стадії виконання судового рішення.
Суд зазначив, що позивач фактично не погоджується з повнотою виконання рішення суду у справі №640/7079/21, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснило перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та нарахувало заборгованість, однак її не виплатило.
На переконання суду першої інстанції, наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення виконання судового рішення, виключає можливість захисту прав позивача шляхом подання нового позову.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував пункт 2 частини першої статті 170 КАС України, оскільки справи №640/7079/21 та №320/52734/25 не є тотожними за предметом та підставами позову.
Апелянт указує, що у справі №640/7079/21 предметом судового розгляду були рішення відповідача про відмову у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та обов`язок здійснити такий перерахунок і виплату.
Натомість у цій справі позивач просить стягнути конкретну суму заборгованості, визначену відповідачем після проведення перерахунку, а також інфляційні втрати, компенсацію втрати частини доходів та моральну шкоду, право на які, за його твердженням, виникло вже після ухвалення та набрання законної сили рішенням у справі №640/7079/21.
Апелянт також наголошує, що статті 382, 383 КАС України не передбачають можливості стягнення інфляційних втрат, компенсації втрати частини доходів та моральної шкоди, а тому такі вимоги не можуть бути розглянуті виключно в порядку судового контролю за виконанням попереднього рішення.
Позивачем заявлено клопотання про розгляд справи за його участю та участю його представника.
Вирішуючи зазначене клопотання, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Предметом апеляційного перегляду у цій справі є законність ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження. Для вирішення цього процесуального питання не вимагається встановлення нових фактичних обставин, допиту свідків, дослідження доказів, які можуть бути подані виключно під час судового засідання, чи заслуховування особистих пояснень сторін.
Доводи апеляційної скарги та правова позиція позивача викладені у письмовій формі, а наявні в матеріалах справи документи є достатніми для перевірки правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права.
Саме по собі бажання учасника справи надати усні пояснення не свідчить про необхідність проведення судового засідання з його викликом, якщо характер спору та обсяг матеріалів дозволяють розглянути справу в порядку письмового провадження.
При цьому розгляд справи без повідомлення учасників не обмежує право позивача на доступ до правосуддя, оскільки він мав можливість викласти всі доводи в апеляційній скарзі, подати письмові пояснення, заяви та додаткові матеріали, які підлягають оцінці судом апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, враховуючи характер спірного процесуального питання, достатність наявних у справі матеріалів та відсутність необхідності заслуховування усних пояснень учасників справи, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду справи у судовому засіданні за участю позивача та його представника.
Отже, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його участю та участю його представника слід відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства, чи відповідає вона вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу та чи немає підстав для її повернення або відмови у відкритті провадження.
Пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.
Зміст наведеної норми свідчить, що підставою для відмови у відкритті провадження є одночасна тотожність сторін, предмета та підстав позову.
Відсутність тотожності хоча б одного із зазначених елементів виключає можливість застосування пункту 2 частини першої статті 170 КАС України.
Предмет позову становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої він просить суд ухвалити рішення.
Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення спірних правовідносин.
Як установлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року у справі №640/7079/21:
- визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, оформлені листами від 08 червня 2020 року №2600-0307-8/74082 та від 08 лютого 2021 року №2600-0309-8/19185, щодо відмови у перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці; 
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідок Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві від 21 травня 2020 року №532 та від 21 січня 2021 року №12, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року. 
Отже, предметом попереднього спору були рішення відповідача про відмову у проведенні перерахунку та обов`язок відповідача здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Підставами такого позову були відмова пенсійного органу в проведенні перерахунку та порушення права позивача на обчислення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до довідок про суддівську винагороду.
Водночас із матеріалів цієї справи вбачається, що після ухвалення рішення у справі №640/7079/21 відповідач здійснив перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та визначив заборгованість за період із 19 лютого 2020 року до 31 травня 2023 року у розмірі 849 269,96 грн.
У цій справі позивач просить стягнути визначену відповідачем суму заборгованості, а також платежі, які, за його твердженням, виникли у зв`язку з тривалою невиплатою цієї суми після набрання рішенням суду законної сили.
Таким чином, хоча сторони у справах №640/7079/21 та №320/52734/25 є тими самими, предмети заявлених позовів не є повністю тотожними.
У попередній справі позивач просив визнати протиправними рішення про відмову у перерахунку та зобов`язати відповідача провести перерахунок і виплату.
У цій справі позивач просить стягнути конкретно визначену суму заборгованості, а також інфляційні втрати, компенсацію втрати частини доходів та моральну шкоду.
Відрізняються також фактичні підстави позовів.
Обставини, з якими позивач пов`язує виникнення права на інфляційні втрати, компенсацію втрати частини доходів та відшкодування моральної шкоди, виникли після ухвалення рішення у справі №640/7079/21 і не могли бути предметом судового розгляду в межах тієї справи.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про тотожність предмета та підстав позовів є передчасним, а застосування пункту 2 частини першої статті 170 КАС України - необґрунтованим.
Колегія суддів погоджується з тим, що вимога про виплату основної заборгованості у розмірі 849 269,96 грн безпосередньо пов`язана з виконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року у справі №640/7079/21.
Резолютивною частиною зазначеного рішення відповідача зобов`язано не лише здійснити перерахунок, але й виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання з урахуванням проведеного перерахунку.
Тому невиплата суми, визначеної на виконання цього рішення, може свідчити про його неповне або неналежне виконання.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
За приписами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи та підлягає виконанню на всій території України.
Статтями 382, 383 КАС України передбачені спеціальні процесуальні засоби судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.
Зокрема, особа, на користь якої ухвалено судове рішення, має право порушити перед судом питання про подання відповідачем звіту щодо його виконання, а також звернутися із заявою про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення суду чи на порушення прав, підтверджених таким рішенням.
Верховний Суд зазначає, що заява, подана в порядку статті 383 КАС України, є процесуальним засобом, за допомогою якого особа може вимагати повного виконання судового рішення та усунення нових порушень прав, допущених під час його виконання. 
Отже, суд першої інстанції правильно звернув увагу на існування спеціального порядку судового контролю за виконанням рішення у справі №640/7079/21.
Проте наявність зв`язку частини позовних вимог із виконанням попереднього судового рішення сама по собі не свідчить про існування передбаченої пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України підстави для відмови у відкритті провадження.
У такому разі суд повинен був належним чином розмежувати:
вимоги, фактично спрямовані на виконання рішення у справі №640/7079/21; 
вимоги, які можуть становити самостійний предмет судового розгляду у зв`язку з виникненням після ухвалення попереднього рішення нових правовідносин. 
Однак суд першої інстанції такого розмежування не здійснив та надав однакову процесуальну оцінку всім заявленим вимогам.
Щодо компенсації втрати частини доходів
Закон України від 19 жовтня 2000 року №2050-III встановлює самостійний компенсаційний механізм, який застосовується в разі порушення встановлених строків виплати громадянам нарахованих доходів.
Право на таку компенсацію виникає не безпосередньо з рішення суду про перерахунок пенсійної виплати, а за наявності визначених законом умов, зокрема факту нарахування доходу та порушення строків його виплати.
Тому вимога про компенсацію втрати частини доходів не може бути автоматично ототожнена з вимогою про виконання попереднього судового рішення.
Для вирішення питання щодо належної процесуальної форми її розгляду суд першої інстанції мав установити, зокрема:
чи звертався позивач до відповідача із заявою про нарахування та виплату компенсації; 
чи було прийнято відповідачем рішення за результатами такого звернення; 
чи існує самостійна відмова або бездіяльність відповідача щодо нарахування компенсації; 
чи дотримано позивачем передумов для звернення до суду з відповідною вимогою. 
Такі обставини суд першої інстанції не з`ясував.
Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду щодо можливості застосування Закону №2050-III до щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці стосується матеріально-правового змісту заявленої вимоги.
Однак питання про наявність у позивача права на компенсацію та її розмір не може бути вирішене на стадії відкриття провадження шляхом ототожнення цієї вимоги з предметом попередньої справи.
Щодо інфляційних втрат
Вимога про стягнення інфляційних втрат заявлена позивачем на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та обґрунтована простроченням виплати конкретно визначеної суми заборгованості після набрання рішенням у справі №640/7079/21 законної сили.
Незалежно від подальшого висновку суду щодо можливості застосування статті 625 Цивільного кодексу України до спірних публічно-правових відносин, така вимога не була предметом розгляду у справі №640/7079/21.
Обставини, на яких вона ґрунтується, виникли після ухвалення попереднього рішення та пов`язані з періодом прострочення, який на той час ще не існував.
Отже, відмова у відкритті провадження щодо цієї вимоги на підставі пункту 2 частини першої статті 170 КАС України не відповідає змісту зазначеної процесуальної норми.
Питання про правову природу відповідного зобов`язання, застосовність статті 625 Цивільного кодексу України, момент виникнення прострочення та обґрунтованість розрахунку належать до питань, які не можуть вирішуватися шляхом констатації тотожності позовів.
Щодо моральної шкоди
Вимога про відшкодування моральної шкоди обґрунтована позивачем тривалим невиконанням судового рішення, порушенням його права на своєчасне отримання щомісячного довічного грошового утримання та спричиненими цим душевними стражданнями.
Така вимога не була предметом розгляду у справі №640/7079/21 та ґрунтується на обставинах, які, за твердженням позивача, виникли після ухвалення відповідного рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Отже, для вирішення питання про відкриття провадження щодо цієї вимоги суду необхідно визначити, чи заявлена вона разом із належною основною вимогою публічно-правового характеру та чи пов`язується шкода із самостійними рішеннями, діями або бездіяльністю відповідача.
Суд першої інстанції таких обставин не перевірив.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження не мав права оцінювати обґрунтованість обраного способу захисту, колегія суддів ураховує частково.
Суддя під час вирішення питання про відкриття провадження зобов`язаний перевірити наявність процесуальних перешкод, визначених статтею 170 КАС України, що передбачає аналіз змісту позовних вимог і наведених позивачем фактичних обставин.
Водночас на цій стадії суд не повинен підміняти вирішення спору по суті оцінкою обґрунтованості матеріально-правових вимог, належності розрахунків або достатності доказів заподіяння шкоди.
У цій справі суд першої інстанції не обмежився встановленням процесуального зв`язку вимоги про виплату 849 269,96 грн із виконанням рішення у справі №640/7079/21, а поширив висновок про тотожність спорів на всі додаткові вимоги без дослідження їх правової природи та фактичних підстав.
Колегія суддів також звертає увагу, що висновок про неналежність обраного способу захисту сам по собі не є передбаченою пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України підставою для відмови у відкритті провадження.
Неналежність або неефективність способу захисту за загальним правилом може бути встановлена за результатами розгляду справи, якщо відсутні прямо визначені процесуальним законом підстави для відмови у відкритті провадження.
Разом із тим колегія суддів не вирішує на цій стадії питання про те, чи підлягає вимога про стягнення основної суми заборгованості розгляду в межах окремого позовного провадження або виключно в порядку судового контролю за виконанням рішення у справі №640/7079/21.
Так само суд апеляційної інстанції не встановлює наявності в позивача матеріального права на інфляційні втрати, компенсацію втрати частини доходів та моральну шкоду.
Зазначені питання мають бути належним чином перевірені судом першої інстанції під час повторного вирішення питання про відкриття провадження з урахуванням змісту кожної позовної вимоги, її фактичних підстав та передбаченої законом процесуальної форми захисту.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
У цьому випадку суд першої інстанції неправильно застосував пункт 2 частини першої статті 170 КАС України, оскільки не встановив повної тотожності предмета та підстав позовів у справах №640/7079/21 і №320/52734/25, а також не надав окремої процесуальної оцінки кожній із заявлених позовних вимог.
Допущене порушення призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому така ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
При цьому направлення справи для продовження розгляду не означає висновку апеляційного суду про обов`язковість відкриття провадження за всіма заявленими вимогами.
Під час повторного вирішення відповідного процесуального питання суд першої інстанції має:
розмежувати вимогу про виконання рішення у справі №640/7079/21 та можливі самостійні позовні вимоги; 
перевірити наявність сформованого публічно-правового спору щодо компенсації втрати частини доходів; 
з`ясувати процесуальну допустимість вимоги про застосування статті 625 Цивільного кодексу України; 
перевірити дотримання вимог частини п`ятої статті 21 КАС України щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди; 
вирішити питання про можливість роз`єднання позовних вимог у разі наявності для цього передбачених законом підстав. 
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 241- 243, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року - скасувати.
Справу №320/52734/25 направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Ю.О. Тереза 

В.В. Файдюк