ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 383/817/24
провадження № 61-14299св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідачка - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Мурашка С. І.,Єгорової С. М.,  Карпенка О. Л.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 , про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини.

Позов мотивовано тим, що 16 лютого 2019 року між сином позивачки ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_2 укладений шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 , на час народження якої сім`я проживала в с. Губник Гайсинського району Вінницької області. У листопаді 2019 року відповідачка ОСОБА_2 виїхала із с. Губник у невідомому для ОСОБА_4 напрямку.

З листопада 2019 року до 26 квітня 2022 року ОСОБА_4 та відповідачка не зустрічалися, не спілкувалися та не підтримували сімейних відносин, а з часом стало відомо про те, що ОСОБА_2 проживає в м. Кропивницький, точне місце проживанням та місцезнаходження відповідача ОСОБА_4 відоме не було.

З листопада 2019 року до 01 березня 2022 року малолітня ОСОБА_6 постійно проживала зі своїм батьком ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 , який самостійно займався її утриманням та вихованням.

01 березня 2022 року ОСОБА_4 у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану був мобілізований на військову службу до Збройних Сил України та з цього часу ОСОБА_6 проживає у сім`ї позивачки, яка здійснює за нею догляд та утримує її.

02 травня 2022 року позивачка отримала сповіщення про те, що її син ОСОБА_4 27 квітня 2022 року зник безвісти під час ведення бойових дій на території Донецької області.

З метою захисту прав та інтересів малолітньої ОСОБА_6 позивачка звернулася до суду з вимогами про позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно дочки ОСОБА_6 та стягнення аліментів на неї та під час розгляду справи їй стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки народився син ОСОБА_3 , батьком якого записано ОСОБА_4 .

Позивачка вказувала, що її син ОСОБА_4 протягом десяти місяців до народження ОСОБА_7 та протягом дев`яти місяців вагітності ОСОБА_2 не знав про її вагітність, з пологового будинку її не забирав, дитину не бачив та не знав, що записаний батьком ОСОБА_7 під час реєстрації його народження, не є біологічним батьком сина відповідачки, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

На підставі наведеного позивачка просила суд виключити відомості про батьківство ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , з актового запису від 08 жовтня 2021 року № 1102 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчиненого Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Бобринецький районний суд Кіровоградської області рішенням від 12 травня 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 за життя знав, що він записаний батьком дитини ОСОБА_3 , оскільки перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, який з нею не розірвав та за життя не оспорив своє батьківство. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки у позивачки в розумінні статті 137 СК України відсутнє право на пред`явлення такого позову, так як не доведено, що її син за життя не знав і не міг знати про те, що був записаний батьком дитини відповідачки.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Кропивницький апеляційний суд постановою від 14 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_8 , задовольнив.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 травня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задовольнив. Виключив відомості про батьківство ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , з актового запису від 08 жовтня 2021 року № 1102 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчиненого Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 664,64 грн судового збору.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що під час судового розгляду для вирішення питання про те, чи дійсно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , за клопотанням позивачки судом призначено посмертну судову молекулярно-генетичну експертизу. Однак відповідачка, будучи обізнаною про наявність цієї справи і про призначення судом відповідної судової експертизи, дату, час та місце її проведення, без поважних причин ухилилася від участі в експертизі, для відібрання експертом біологічних зразків разом із дитиною не з`явилася, тому призначена судом посмертна судова молекулярно-генетична експертиза не була проведена. Під час розгляду справи в суді першої інстанції мати дитини ОСОБА_2 визнала, що ОСОБА_4 не є біологічним батьком її сина ОСОБА_9 , а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України ці обставини не потребують доведення. Водночас, заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка зазначала, що ОСОБА_4 знав про відсутність кровного споріднення між ним та ОСОБА_3 та про те, що був зазначений батьком дитини в актовому записі про народження.

За таких обставин апеляційний суд вказав, що після народження дитини ОСОБА_3 . ОСОБА_4 з відповідачкою ОСОБА_2 та її сином разом не проживали, з 01 березня 2022 року ОСОБА_10 був мобілізований на військову службу, тому відсутні підстави для висновку про наявність de facto сімейного життя між дитиною відповідачки і ОСОБА_4 і ОСОБА_4 . Суд апеляційної інстанції встановив відсутність кровного споріднення між ОСОБА_4 та дитиною ОСОБА_3 , відповідачка не довела належними і допустимими доказами факт того, що ОСОБА_4 знав, що записаний батьком дитини, та виснував про наявність підстав для задоволення позовних вимог, що не суперечитиме найкращим інтересам дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

14 листопада 2025 року  ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у цій справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року і залишити в силі рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 травня 2025 року.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявниця зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 липня 2023 року у справі № 461/3122/19, від 29 квітня 2024 року у справі № 205/3895/20, від 18 листопада 2024 року у справі № 211/3427/21, від 05 лютого 2025 року в справі № 161/16645/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявниця зазначає, що у цій справі позивачка, оспорюючи батьківство після смерті сина як особи, яка записана батьком її дитини, не навела обставин, що свідчили б про наявність у неї матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах. Зокрема, відсутні докази, які б підтверджували обставини наявності порушеного права та/або законного інтересу позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду, що є самостійною підставою для відмови у позові. 
Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 20 листопада 2025 року у складі колегії суддів Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2026 року у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії, Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 10 червня 2026 року призначив справу до судового розгляду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

16 лютого 2019 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 , під час якого у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
За матеріалами кримінального провадження, внесеного 01 травня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022020090000124 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України, встановлено, що проводилося досудове розслідування за фактом зникнення військовослужбовця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , під час бойових дій.

Відповідно до копії висновку експерта від 24 червня 2022 року № СЕ-19/102-22/5664-БД в результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки зразка букального епітелію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Згідно з копією висновку експерта від 22 березня 2023 року № 630/669-МГ із фрагмента кістки невідомого загиблого військовослужбовця, реєстраційний номер 2495/НЕ від 11 жовтня 2022 року отримані препарати ДНК, чоловічої статевої належності, встановлений їх генотип. Молекулярно-генетичним порівняльним аналізом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , може бути біологічною матір`ю загиблого військовослужбовця, реєстраційний номер 2495/НЕ від 11 жовтня 2022 року, з вірогідністю не менше 99,999%. За результатами проведених молекулярно-генетичних досліджень підтверджено загибель ОСОБА_4 та видано свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серії НОМЕР_1 , виданого 26 квітня 2023 року та встановлена дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з довідкою Губницького старостинського округу Гайсинської міської ради Вінницької області від 02 червня 2023 року № 260 ОСОБА_4 , 1995 року народження, що загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але проживав до служби у Збройних Силах України до 01 березня 2022 року на АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Губницького старостинського округу Гайсинської міської ради Вінницької області від 12 червня 2023 року № 272 ОСОБА_2 , 1998 року народження, на території старостинського округу не зареєстрована та не проживає. У період із лютого 2019 року до листопада 2019 року ОСОБА_2 фактично проживала із своїм чоловіком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . Із березня 2019 року до складу сім`ї увійшла дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . В листопаді 2019 року ОСОБА_2 виїхала із с. Губник і до мобілізації ОСОБА_4 не з`являлася. ОСОБА_4 постійно проживав із дочкою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебувала на його утриманні та вихованні, до призову на військову службу 01 березня 2022 року.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 08 жовтня 2021 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , де в графі батьки зазначено: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_4 .

Під час судового розгляду для вирішення питання про те, чи дійсно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , за клопотанням позивачки судом призначено посмертну судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено Державній спеціалізованій установі «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи». Відповідачка ОСОБА_2 , будучи обізнаною про наявність цієї справи та про призначення судом судової експертизи, дату, час та місце її проведення, без поважних причин ухилилася від участі в експертизі, для відібрання експертом біологічних зразків разом із дитиною не з`явилася, тому призначена судом посмертна судова молекулярно-генетична експертиза не була проведена (том 1, а. с. 104-107, 147-150, том 2, а. с. 3).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції мати дитини ОСОБА_2 визнала, що ОСОБА_4 не є біологічним батьком її сина ОСОБА_3 .

Допитана як свідок у суді першої інстанції ОСОБА_11 пояснила, що знає ОСОБА_2 з 2017 року, з якою перебуває в дружніх стосунках, підтримує з нею зв`язок з телефонному режимі, зустрічаються. Свідок повідомила суду, що померлий ОСОБА_12 знав, що він не є біологічним батьком ОСОБА_7 . ОСОБА_12 хотів створити з ОСОБА_13 сім`ю, разом жити та виховувати дітей. Приблизно в листопаді-грудні 2021 року вона перебувала у ОСОБА_13 вдома в місті Бобринець, та до неї приїхав ОСОБА_12 , який стукав в двері, просив ОСОБА_13 вийти та поговорити. В цей час він до неї телефонував та чула як ОСОБА_13 говорила ОСОБА_14 , що вона вагітна від іншого чоловіка. Під час телефонного дзвінка бачила в телефоні ОСОБА_13 фото ОСОБА_15 , який був підписаний «муж». ОСОБА_13 розмовляла з ОСОБА_15 на гучному зв`язку. У ОСОБА_13 четверо дітей, двох з яких звати ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , імена інших двох дітей не знає. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним критеріям оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, відповідно до статті 137 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

СК України) регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

У статті 7 СК України закріплено, що загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

За вимогами статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

Відповідно до частини першої статті 131 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

У частинах першій-другій статті 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу (частина п`ята статті 136 СК України).
Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини.

Вважається, що під час прийняття рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.

Водночас законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо) (постанови Верховного Суду 19 червня 2024 року в справі № 940/919/22, провадження № 61-625св24; від 29 січня 2025 року у справі № 216/3526/16-ц, провадження № 61-12776св24).

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).

Верховний Суд в постанові від 27 жовтня 2020 року в справі № 172/125/19 (провадження № 61-10977св20) наголосив, що оскільки у спорах про виключення з актових записів відомостей про батьківство зачіпаються права не лише сторін спору, а й дитини, то відповідно до частини першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.

ЄСПЛ визнає існування сімейного життя з урахуванням біологічного та фактичного сімейного зв`язку. Існують випадки, коли наявність «сімейного життя» встановлювалася навіть попри відсутність біологічного споріднення. Наприклад, у тих випадках, коли відсутність біологічного зв`язку встановлювалася після тривалого фактичного контакту батьків і дітей.

Тривалість стосунків з дитиною є ключовим фактором у визнанні Європейським судомз прав людини (далі - ЄСПЛ) наявності сімейного життя. Так, у справі Wagner and J.M. W.L. v. Luxembourg (заява № 76240/01, § 117, рішення 28 червня 2007 року) співжиття тривало більше десяти років; у справі «Назарєнко проти росії», заява № 39438/13, § 58, рішення від 16 липня 2015 року), в якій одружений чоловік взяв на себе батьківські обов`язки до того, як дізнався, що він не є біологічним батьком дитини, період, проведений разом, тривав більше п`яти років (пункт 153 рішення).

Поняття сімейного життя є автономним («Маркс проти Бельгії», заява № 6833/74, § 31, рішення від 13 червня 1979 року). Відповідь на питання, існує чи ні «сімейне життя», залежить переважно від факту реального існування у дійсності тісних особистих зв`язків («Парадізо і Кампанеллі проти Італії» [ВП], заява № 25358, § 140, рішення від 24 січня 2017 року).
Практика ЄСПЛ свідчить про те, що врахування інтересів дитини може і має здійснюватися винятково в тому випадку, коли встановлені ознаки сімейного життя. За умови відсутності таких критеріїв особа, яка оспорює батьківство, має право на відповідний захист своїх прав.

У доктрині процесуального права позови про визнання поділяються на позитивні та негативні.

Позов про оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, є негативним, в якому позивач стверджує, що певний чоловік не є батьком дитини. В такому разі за допомогою цього позову відбувається захист приватного інтересу позивача (зокрема, в сфері спадкування).

Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства (частина перша статті 137 СК України). Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред`явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці (частина друга статті 137 СК України). У частині третій статті 137 СК України передбачено, що якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 липня 2023 у справі № 461/3122/19 (провадження № 61-10148сво22), на яку міститься посилання у касаційній скарзі, дійшов таких висновків:
«Тлумачення статті 137 СК України, з урахуванням розумності свідчить, що вказана норма визначає випадки, за яких батьківство особи може бути оспорено після смерті особи, яка записана батьком дитини;
перший випадок стосується випадку, коли чоловік ще під час вагітності жінки подав нотаріусу заяву про невизнання свого батьківства. У такому разі після смерті чоловіка оспорити батьківство можуть його спадкоємці (частина перша статті 137 СК України);
другий випадок охоплює ситуацію, коли чоловік за життя подав позов до суду про виключення запису про нього як батька дитини. У цьому разі його спадкоємці можуть підтримати позовну заяву відповідно до положень статті 55 ЦПК про процесуальне правонаступництво (частина друга статті 137 СК України);
третій випадок оспорювання батьківства стосується випадків, коли через поважні причини чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини, і помер. Однак на відміну від перших двох випадків можливість оспорити батьківство належить лише таким його спадкоємцям як дружина, батьки та діти (частина третя статті 137 СК України)».

Також Верховний Суд у цій справі вважав, що спадкоємці (дружина, батьки та діти) чоловіка, який записаний після своєї смерті батьком дитини, можуть оспорювати його батьківство, якщо він не знав або не міг знати про вагітність жінки, з якою такий чоловік перебував у шлюбі згідно з частиною третьою статті 137 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що:
позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
16 лютого 2019 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 , під час якого у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;
у листопаді 2019 року ОСОБА_2 виїхала із с. Губник і до призову ОСОБА_4 не з`являлася. ОСОБА_4 постійно проживав із дочкою ОСОБА_5 за вказаною адресою, яка перебувала на його утриманні та вихованні до призову на військову службу 01 березня 2022 року;
згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 08 жовтня 2021 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , де в графі батьки зазначено: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_4 ;
відповідно до висновку експерта від 24 червня 2022 року № СЕ-19/102-22/5664-БД встановлено, що ОСОБА_1 може бути біологічною матір`ю загиблого військовослужбовця, реєстраційний номер 2495/НЕ від 11 жовтня 2022 року з вірогідністю не менше 99,999%; 
за результатами проведених молекулярно-генетичних досліджень підтверджено загибель ОСОБА_4 та видано свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серії НОМЕР_1 , виданого 26 квітня 2023 року та встановлена дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 .
згідно з копією довідки Губницького старостинського округу Гайсинської міської ради Вінницької області від 02 червня 2023 року № 260 ОСОБА_4 , 1995 року народження, що загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , до служби в Збройних Силах України до 01 березня 2022 року фактично проживав на АДРЕСА_1 ;
відповідно до копії довідки Губницького старостинського округу Гайсинської міської ради Вінницької області від 12 червня 2023 року № 272 ОСОБА_2 , 1998 року народження, у період із лютого 2019 року до листопада 2019 року ОСОБА_2 фактично проживала із своїм чоловіком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . Із березня 2019 року до складу сім`ї увійшла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; 
для вирішення питання про те, чи дійсно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , за клопотанням позивачки судом призначено посмертну судову молекулярно-генетичну експертизу. Відповідачка ОСОБА_2 , будучи обізнаною про наявність цієї справи та про призначення судом відповідної судової експертизи, дату, час та місце її проведення, без поважних причин ухилилася від участі в експертизі, для відібрання експертом біологічних зразків разом із дитиною не з`явилася, призначена судом посмертна судова молекулярно-генетична експертиза не була проведена;
у відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні суду першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 визнала, що ОСОБА_4 не є біологічним батьком її сина ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів вказав, що відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами, що ОСОБА_4 знав, що записаний батьком ОСОБА_3 , оскільки після народження дитини ОСОБА_4 з відповідачкою ОСОБА_2 та її сином разом не проживав, з 01 березня 2022 року ОСОБА_4 був мобілізований на військову службу, що підтверджує відсутність підстав для висновку про наявність de facto сімейного життя між дитиною відповідачки і ОСОБА_4 , та з урахуванням встановленої відсутності кровного споріднення між ОСОБА_4 та дитиною ОСОБА_3 виснував про задоволення позовних вимог, що не суперечитиме найкращим інтересам дитини. 

За наведених обставин суд апеляційної інстанції на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів правильно визначився з характером правовідносин, надав оцінку змісту позовних вимог та обставин справи (спірних правовідносин) нормам закону, які підлягають застосуванню, та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

З таким висновком апеляційного суду колегія суддів погоджується. 

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка ОСОБА_1 не мала права звертатися з позовом до суду про оспорювання батьківства свого сина ОСОБА_4 стосовно дитини ОСОБА_3 спростовуються матеріалами справи.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Колегія суддів звертає увагу, що оспорення батьківства після смерті того, хто записаний батьком дитини, можливе у разі: подання ним письмового заперечення свого батьківства до народження дитини; пред`явлення ним за життя позову до суду про виключення запису про нього як батька дитини; відсутності у нього, з поважних причин, інформації про запис батьком дитини (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 542/1042/17, провадження № 61-10718св21).

Апеляційний суд, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позивачка під час судового розгляду довела, що її син ОСОБА_10 , який записаний батьком дитини ОСОБА_3 , не знав про цей факт, після народження дитини з відповідачкою та її дитиною разом не проживав, що підтверджує відсутність фактично сімейного життя між дитиною відповідачки і ОСОБА_4 . Крім того, суд апеляційної інстанції взяв до уваги і те, що сама відповідачка у відзиві на позовну заяву ( т. 1, а. с. 167) та в судовому засіданні суду першої інстанції (т. 2, а. с. 72) стверджувала, що ОСОБА_4 не є батьком дитини ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, не довела порушення свого права чи охоронюваного законом інтересу, оскільки не надала доказів того, що є спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 137 СК України якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти. Таким чином, закон імперативно визначає, що у цьому випадку оспорити батьківство особи, яка через поважні причини не знала про існування про те, що записана батьком дитини, і померла, мають лише її спадкоємці, зокрема батьки. 

За фактичних обставин цієї справи та з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_4 не знав про те, що він записаний батьком дитини ОСОБА_3 , а позивачка ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_4 , що підтверджено, зокрема, свідоцтвом про народження останнього, в якому його матір`ю вказано ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 22), та висновком судового експерта за результатами проведеного молекулярно-генетичного дослідження, згідно з яким ОСОБА_1 може бути біологічною матір`ю загиблого військовослужбовця, реєстраційний номер 2495/НЕ з вірогідністю не менше 99,999%, позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 та має право на звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства.
При цьому у розумінні частини третьої статті 137 СК України не вимагається надання суду доказів щодо прийняття спадщини одним із батьків, оскільки відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України у першу чергу на спадкування за законом мають право, зокрема, батьки. 

Крім того, предметом доказування у справі про оспорювання батьківства є не факт спадкування, а доведення відсутності кровного споріднення з дитиною, а також необізнаність особи, яка записана батьком дитини, в момент реєстрації, що він не є біологічним батьком дитини. У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою для виключення із актового запису про народження дитини відомостей про батька є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. 

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 липня 2023 року у справі № 461/3122/19, від 29 квітня 2024 року у справі № 205/3895/20, від 18 листопада 2024 року у справі № 211/3427/21, від 05 лютого 2025 року у справі № 161/16645/23, оскільки у справах, на які посилається заявниця, правовідносини хоч і є подібними, але різняться фактичними обставинами, встановленими судами, підставами і предметами позовів, що обумовлює і різність їх правового регулювання.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів, яким апеляційний суд надав обґрунтовану правову оцінку.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. 

Наявність у заявниці іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого апеляційним судом судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявниці.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

З урахуванням результату касаційного розгляду розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович