Справа № 137/1427/25

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)

"09" липня 2026 р. 

Літинський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Гопкіна П.В.,
за участю секретаря Іванової І.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Мартин В.І.,
представника органу опіки та піклування Літинської селищної ради - Джигун О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, Орган опіки і піклування в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом мотивуючи його тим, що після припинення фактичних шлюбних відносин із відповідачкою ОСОБА_2 їхня донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із ним, що було визначено розпорядженням Літинської районної державної адміністрації. Натомість відповідачка ще у 2017 році залишила дитину в притулку та виїхала у невідомому напрямку. Позивач зазначав, що рішенням Літинського районного суду від 13.07.2018 з відповідачки стягнуто аліменти, однак вона тривалий час їх не сплачує та матеріальної допомоги дитині не надає. Крім того, незважаючи на рішення Літинського районного суду від 24.07.2020 про визначення способу її участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, відповідачка жодного разу не скористалася наданим правом на побачення, не підтримує з донькою жодного зв`язку, не цікавиться її здоров`ям, навчанням і розвитком, не бере участі у її вихованні, а всі питання щодо забезпечення, утримання та виховання дитини позивач вирішує самостійно. Посилаючись на свідоме та тривале ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, наявність висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення її батьківських прав та положення ст. 164 Сімейного кодексу України, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав щодо доньки.
У судовому засіданні 21.05.2026 позивач ОСОБА_1 в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що під час його перебування на заробітках за кордоном відповідачка таємно віддала їхню малолітню дитину до дитячого будинку, про що його сповістили сторонні особи, після чого він негайно повернувся та забрав доньку. Позивач зазначив, що у зв`язку з пошуком роботи та житла вони з дитиною неодноразово змінювали місце проживання: з с. Новоселиця переїхали до м. Нікополь Дніпропетровської області, де проживали з 2019 по 2022 рік, а з 2024 року мешкають у с. Будище, де донька наразі й навчається в школі. При цьому про кожну зміну місця проживання він належним чином повідомляв відповідачку на виконання рішення суду від 2020 року, тож вона достеменно знала їхню адресу. Разом з тим, відповідачка жодного разу за ці роки не приїхала провідати дитину, не цікавилася її розвитком, навчанням чи здоров`ям ні у вихователів дитсадка в с. Бруслинів, куди батько возив доньку, ні у вчителів школи. Аліменти на утримання дитини вона не сплачує, здійснювала лише нерегулярні виплати до 2023 року, а після переїзду з ОСОБА_4 повністю припинила матеріальну допомогу, за винятком єдиної спроби передати подарунок на Новий рік на початку 2024 року, після чого взагалі зникла та не виходить на зв`язок. Зі слів самої відповідачки та її батьків позивачу відомо, що вона тривалий час перебуває за кордоном, її точне місцезнаходження невідоме, а її батьки телефонують онуці лише раз на рік. Останній телефонний дзвінок між матір`ю та донькою завершився тим, що дитина через небажання спілкуватися попросила матір більше не дзвонити, після чого будь-які контакти припинилися. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав позивач обґрунтував необхідністю захисту інтересів дитини та забезпечення її безпеки, оскільки через статус батька-одинака виникають критичні ситуації: зокрема, під час його затримання представниками ТЦК у с. Будище налякана дитина залишилася сама, була тимчасово поміщена соціальними службами до закладу «Теплий дім», і він протягом 5 днів не міг її забрати, що завдало дівчинці важких психологічних страждань. Позивач наголосив, що відповідачка повністю самоусунулася від виховання доньки, а її протиправні дії розпочалися ще з моменту безпідставного здавання дитини до інтернату, у зв`язку з чим просив позов задовольнити задля безпеки та стабільності в житті малолітньої доньки.
На запитання головуючого судді позивач ОСОБА_1 додатково пояснив, що певний час він проживав із дитиною та своїми батьками в с. Новоселиця, однак на даний час його мати, вітчим та сестра тривалий час перебувають за кордоном і приїжджають в Україну лише на кілька днів, після чого знову виїжджають. Позивач уточнив, що його переїзд у 2019 році з дитиною з с. Новоселиця до іншої області був зумовлений працевлаштуванням: його запросили на феросплавний завод у м. Нікополь, ця пропозиція його зацікавила, і саме там донька пішла до дитячого садка. Окрім цього, причиною переїзду було й те, що на той момент він не бажав заважати своїй матері та прагнув працювати самостійно, а вже згодом вони переїхали до с. Будище. Позивач зазначив, що після засідань відповідних комісій відповідачка намагалася вчинити дії на шкоду його інтересам, однак це тривало недовго; водночас, коли вона раніше приїжджала, він ніколи не відмовляв їй у спілкуванні та не говорив, що не дасть дитину. Також позивач визнав, що не має письмових доказів на підтвердження повідомлення відповідачки про зміну їхнього місця проживання, оскільки інформував її про це виключно в телефонному режимі.
У судових дебатах представник позивача - адвокат Мартин В.І. позов підтримала і зазначила, що малолітня ОСОБА_5 з 2017 року постійно проживає з батьком після того, як він забрав її з притулку, де дитину безпідставно залишила матір. Позивач ніколи не чинив перешкод у спілкуванні, проте відповідачка проявила повну пасивність, припинила будь-які контакти та телефонні дзвінки, що стало для дитини важким психологічним ударом (дівчинка плаче при згадці про матір). Адвокат підкреслила, що за наявності бажання відповідачка мала всі можливості дізнатися, де проживає та навчається її донька, але вона повністю й свідомо самоусунулася від виконання батьківських обов`язків та не цікавиться здоров`ям дитини. Враховуючи, що наразі батько перебуває на службі в ЗСУ, а відповідачка остаточно втратила інтерес до доньки, представник позивача просила в інтересах малолітньої дитини позов задовольнити та позбавити відповідачку батьківських прав.
У судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей - Джигун О.Л. позов підтримала та зазначила, що позбавлення відповідачки батьківських прав є єдиним способом захистити дитину та запобігти її повторному потраплянню до інтернату. Матеріалами справи підтверджено, що мати повністю самоусунулася від виховання доньки, роками не цікавиться її здоров`ям і не підтримує зв`язку. Увесь цей час дитиною опікувався лише батько, а через відсутність у нього статусу одинокого батька дівчинка вже зазнала травми, опинившись у закладі соцзахисту. Представник наголосила, що навіть за наявності перешкод відповідачка мала можливість законно звернутися до компетентних органів для пошуку дитини, проте жодного разу цього не зробила. Керуючись принципом найкращих інтересів дитини, представник Служби просила позов задовольнити, аби забезпечити дівчинці виховання в сім`ї.
Відповідачка ОСОБА_2 до судового засідання повторно не з`явилась, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялась заздалегідь на належним чином (а.с. 28-29, 30-31 том 2), а також відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 24 том 2).
Представник третьої особи Органу опіки і піклування в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області до судового засідання не з`явився, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялись заздалегідь та належним чином (а.с. 241 том 1).
Заслухавши пояснення представника позивача, представника Літинської селищної ради, заслухавши у судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.
Так, згідно з довідкою виконавчого комітету Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області за № 314 від 22.07.2025 (а.с. 15 том 1) позивач та малолітня дитина фактично проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 23.07.2025(а.с. 16 том 1), що позивач разом із малолітньою донькою проживає у квартирі за адресою: с. Будище Черкаського району Черкаської області. Житло є впорядкованим, забезпечене необхідними комунальними зручностями, чисте та придатне для проживання. Для дитини створено належні умови для проживання, виховання та розвитку, зокрема облаштовано окреме спальне місце, наявні меблі, одяг, навчальне приладдя та іграшки. Стосунки у сім`ї охарактеризовані як доброзичливі.
Рішенням виконавчого комітету Будищенської сільської ради від № 124 від 27.08.2025 (а.с. 17 том 1) затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її малолітньої доньки ОСОБА_3 ..
Висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Будищенської сільської ради № 124 від 27.08.2025(а.с. 18 том 1), встановлено, що малолітня дитина проживає разом із батьком, який створив належні умови для її проживання та виховання. Водночас орган опіки та піклування рекомендував позивачу звернутися до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки на розгляд комісії не було подано достатніх доказів, які б підтверджували факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.
Розпорядженням Літинської районної державної адміністрації № 28 від 23.01.2018 (а.с. 20 том 1) місце проживання малолітньої ОСОБА_3 визначено разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 24.07.2020 визначено спосіб участі відповідачки у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою, встановлено графік побачень та покладено на позивача обов`язок не чинити перешкод у реалізації відповідачкою її батьківських прав. Рішення набрало законної сили 25.08.2020 (а.с. 21-26 том 1). Рішення знеособлене, але зі слів представника позивача воно стосується сторін у вказаній справі, яка наразі розглядається.
Характеристикою Черкаської загальноосвітньої школи І–ІІІ ступенів № 2 підтверджується, що малолітня ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем навчання, а її батько належним чином виконує батьківські обов`язки та бере активну участь у її вихованні (а.с. 27 том 1).
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 13.07.2018 (а.с. 28–30, том 1) задоволено позов про стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання їхньої малолітньої доньки у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з 24.05.2018. Рішення долучено у знеособленому вигляді, однак представник позивача пояснив, що воно стосується сторін у цій справі.
Довідкою закладу позашкільної освіти «Міська станція юних техніків» Черкаської міської ради № 74/02-11 підтверджується, що малолітня ОСОБА_3 у 2025/2026 навчальному році відвідує гурток «Технічний дизайн».(а.с. 44 том 1).
Довідкою Кам`янського ліцею Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області № 233 від 22.10.2025 підтверджується, що малолітня ОСОБА_3 навчалася у цьому закладі у 2021–2023 роках, при цьому мати не цікавилася її навчанням та не брала участі у вихованні дитини (а.с. 45 том 1).
Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 станом на 30.09.2025 складає 50 208,05 грн. (а.с. 46 том 1). Разом з тим вбачається, що ОСОБА_2 частково сплачувались аліменти.
Характеристикою Черкаської загальноосвітньої школи І–ІІІ ступенів № 2 підтверджується, що дитина позитивно характеризується за місцем навчання, батько належним чином займається її вихованням та бере активну участь у шкільному житті, тоді як мати не цікавиться навчанням дитини та не бере участі у батьківських зборах (а.с. 66 том 1).
Довідкою Бруслинівського старостинського округу Літинської селищної ради від 18.11.2025 (а.с. 67 том 2) підтверджується, що з 25.01.2018 малолітня ОСОБА_3 зареєстрована та проживала разом із батьком за адресою: с. Новоселиця Вінницького району Вінницької області, а її місце проживання з батьком було визначено розпорядженням Літинської районної державної адміністрації № 28 від 23.01.2018.
Довідкою Комунального закладу дошкільної освіти с. Бруслинів Літинської селищної ради № 01-25/48 від листопада 2025 року підтверджується, що у період відвідування дитиною закладу дошкільної освіти її приводив та забирав батько, який також брав участь у батьківських зборах і цікавився вихованням та розвитком доньки (а.с. 68 том 1).
Висновком органу опіки та піклування Будищенської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав встановлено, що ОСОБА_2 з 2018 року не бере участі у вихованні та матеріальному утриманні малолітньої ОСОБА_3 , не сплачує аліменти, не підтримує з дитиною спілкування, не цікавиться її здоров`ям, навчанням та розвитком, тоді як ОСОБА_1 самостійно забезпечує належні умови для проживання, утримання та виховання дитини. У висновку рекомендовано позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 (а.с. 121 том 1).
Рішенням виконавчого комітету Будищенської сільської ради № 11 від 30.01.2026 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_3 (а.с. 122 том 1).
Листом Вінницького навчально-реабілітаційного центру «Гніздечко» № 06-03/375 від 28.10.2025 (а.с. 140 том 1) підтверджується, що малолітня ОСОБА_3 перебувала у закладі з 04.10.2017 по 19.01.2018, була зарахована за заявою матері.
Заявою ОСОБА_2 від 04.10.2017 (а.с. 140 зв. том 1) підтверджується, що відповідачка звернулася до комунального закладу «Вінницький обласний дитячий будинок «Гніздечко» із заявою про тимчасове влаштування малолітньої ОСОБА_3 до цього закладу з метою фізичного та інтелектуального розвитку. До заяви долучила витяг з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації.
Витягом з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації № 45-19к/431 від 03.10.2017 (а.с. 141 том 1) підтверджується, що малолітню ОСОБА_3 обстежено, надано психолого-педагогічний висновок та рекомендовано навчання за програмою дошкільного закладу з проведенням корекційно-розвиткових занять психологом і логопедом.
Наказом Комунального закладу «Вінницький обласний дитячий будинок «Гніздечко» Вінницької обласної ради» № 74 від 04.10.2017 (а.с. 141 зв. том 1) малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зараховано до закладу для подальшого утримання, навчання та виховання з 04.10.2017.
Заявою про передання дитини батькам підтверджується, що ОСОБА_2 19.01.2018 звернулася до Комунального закладу «Вінницький обласний дитячий будинок «Гніздечко» Вінницької обласної ради» щодо передачі їй малолітньої ОСОБА_3 для подальшого проживання в сім`ї, після чого дитину було передано у соматично здоровому стані (а.с. 142 том 1).
Довідкою Бруслинівської сільської ради Літинського району Вінницької області від 29.06.2017 (а.с. 142 зв. том 1) підтверджується, що ОСОБА_2 перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_1 , який є батьком ОСОБА_3 , та проживала з ним однією сім`єю у період з 2013 по 2016 рік. У довідці також зазначено, що на час її видачі ОСОБА_3 прожвала разом із матір`ю.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що є хрещеною матір`ю ОСОБА_3 , а сторони у справі є її кумами. Зазначила, що познайомилася з ними у с. Новоселиця. На момент народження дитини стосунки між сторонами були нормальними, однак згодом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали конфліктувати, після чого ОСОБА_2 виїхала до м. Вінниця, де працювала. Свідок пояснила, що коли ОСОБА_3 було близько 1–2 років, між сторонами виникали суперечки щодо дитини, у зв`язку з чим дитина певний час проживала з бабусею у с. Новоселиця. Згодом мати забрала дитину, однак пізніше дитина перебувала у дитячому закладі, обставини чого свідку достеменно не відомі. Після цього дитину забрала до себе ОСОБА_7 , і надалі ОСОБА_3 тривалий час проживала разом із батьком у с. Новоселиця. Свідок зазначила, що після виїзду ОСОБА_2 вона більше спілкувалася переважно з ОСОБА_1 , оскільки дитина проживала з ним. Протягом останніх років свідок не бачила ОСОБА_2 та не спілкувалася з нею. Зі слів свідка, ОСОБА_2 не брала участі у житті дитини, не підтримувала належного спілкування з донькою та не цікавилася її вихованням. Свідок також пояснила, що останній раз спілкувалася з ОСОБА_3 02.01.2026. Під час спілкування дитина не згадувала матір, однак свідок не запитувала її про матір, щоб не травмувати дитину. Свідок зазначила, що проживає у смт Літин з 2018 року, у с. Новоселиця постійно не проживає, однак періодично відвідує це село. Їй відомо, що ОСОБА_2 після виїзду до м. Вінниця не поверталася для постійного проживання, лише іноді приїжджала в гості разом із дитиною. Свідок повідомила, що до досягнення дитиною приблизно трирічного віку ОСОБА_3 проживала разом із матір`ю. Щодо обставин спору між сторонами про участь матері у вихованні дитини свідку не відомо. Також свідок зазначила, що дитина була здоровою, нормально розвиненою, активною та комунікабельною. Щодо перебування ОСОБА_3 у дитячому будинку свідок пояснила, що безпосереднім очевидцем цього не була, однак їй відомо, що дитина перебувала у відповідному закладі у зв`язку з тим, що мати працювала. Свідок зазначила, що ОСОБА_2 працювала офіціанткою у кафе, однак конкретний графік її роботи їй невідомий. Свідок додала, що наразі спілкується з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , і зі слів батька їй відомо, що ОСОБА_2 не бере участі у житті дитини та не підтримує з нею належного контакту.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомила, що є близькою подругою матері позивача - ОСОБА_9 , тому всі обставини життя ОСОБА_10 та його малолітньої доньки відбувалися безпосередньо на її очах. Свідок зазначила, що після одруження ОСОБА_11 з ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ) та народження дитини, сім`я близько трьох років проживала в смт. Літин разом із бабусею ОСОБА_14 . Згодом через конфлікт мати дитини таємно віддала чотирирічну доньку до дитячого будинку, приховавши цей факт (усі вважали, що дитина з нею у Вінниці), про що родині стало відомо від сторонніх осіб орієнтовно 6–7 років тому. Свідок ОСОБА_8 особисто разом із рідною сестрою позивача ОСОБА_15 шукала дівчинку, і після її виявлення в інтернатному закладі ОСОБА_11 негайно забрав доньку додому в смт. Літин. Свідок впевнено ствердила, що протягом останніх чотирьох років вона регулярно, майже кожні вихідні або щонайменше раз на місяць, бувала в їхньому домі й бачила, як батько самостійно займається вихованням та утриманням доньки, зокрема возив її до дитячого садка, тоді як відповідачку в будинку жодного разу не бачила, остання дитиною не цікавилася, не приїжджала, а лише кілька разів телефонувала для вчинення конфліктів, що підтверджує повне самоусунення матері від виконання батьківських обов`язків.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показала, що знайома з позивачем із 2019 року, коли він разом із малолітньою донькою орендував у неї квартиру в м. Нікополь, а наразі вони підтримують дружні стосунки та спільно винаймають житло. Свідок зазначила, що ніколи особисто не бачила відповідачку, а бачила її лише по відеозв`язку через додаток «Viber» у 2019 році, коли та телефонувала до дитини. Свідок підтвердила, що малолітню дитину повністю утримує, виховує та забезпечує батько, тоді як жодних коштів чи матеріальної допомоги від матері не надходить. Зі слів самої дитини свідку відомо, що дівчинка раніше висловлювала бажання зустрітися та поспілкуватися з матір`ю, однак згодом відповідачка раптово змінила свою позицію та категорично відмовилася від будь-якого спілкування з донькою. Свідок також засвідчила, що весь свій вільний час дитина проводить із батьком та подругами, саме батько забирає її зі школи, водить до сімейного лікаря у разі потреби та повністю опікується її розвитком, тоді як позивач востаннє спілкувався з відповідачкою ще у 2023 році, після чого матір повністю припинила контакти з родиною.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показав, що позивач ОСОБА_18 разом із донькою ОСОБА_5 приїхав до села (с. Будище) близько трьох років тому, де вони й познайомилися на місцевій лісопильній базі, після чого між ними склалися добрі сусідські стосунки, а їхні діти, які навчаються в одній школі, міцно здружилися та постійно гуляють разом. Свідок зазначив, що особисто допомагав позивачу з ремонтом та іншими господарськими роботами, відтак мав змогу регулярно спостерігати за життям сім`ї та підтверджує, що батько належним чином ставиться до дитини, постійно нею опікується і дівчинка неодноразово ділилася, що їй дуже добре жити з татом. Водночас свідок засвідчив, що за всі три роки проживання родини в селі він жодного разу не бачив матері дитини, яка повністю відсутня в житті доньки, що свідчить про її безвідповідальність. Окрім цього, свідок підтвердив, що через відсутність у дитини офіційного юридичного статусу (наявність лише одного з батьків без позбавлення прав іншого) виникають серйозні проблеми у форс-мажорних обставинах, зокрема під час нещодавнього затримання позивача представниками ТЦК, коли налякана дівчинка залишилася зовсім одна без нагляду дорослих, у зв`язку з чим вважає за необхідне врегулювати це питання в судовому порядку задля безпеки та спокою дитини.
Допитана у судовому засіданні малолітня ОСОБА_3 (донька) пояснила, що раніше вони проживали разом із батьком, бабусею та дідусем у м. Вінниця та с. Новоселиця. Свою матір дівчинка майже не пам`ятає, лише зазначила, що її, здається, звати ОСОБА_13 . На даний час вона навчається у 6-му класі та проживає разом із жінкою, яка є подругою її бабусі, оскільки батька затримали та забрали до ТЦК вже досить давно. Раніше до школи її завжди забирав виключно батько. Дитина пригадала, що востаннє спілкувалася з матір`ю по телефону на початку 2024 року через свій старий планшет, де був збережений її номер, проте згодом пристрій розбився, через що зв`язок повністю обірвався. Під час тієї розмови дівчинка запитувала у матері, чому вона не приїжджає, на що остання відповіла, що не може приїхати через роботу та відсутність грошей. При цьому дитина повідомляла матері, де саме вона наразі проживає. Також малолітня ОСОБА_3 підтвердила, що її батьки взагалі не спілкуються між собою, а під час її розмов із матір`ю батько участі не брав. Наразі дівчинка не знає, де перебуває її матір, в Україні чи за кордоном, а контактного номера телефону матері у неї немає, оскільки він залишався у батька, який зараз відсутній.
Суд не ставив малолітній ОСОБА_3 прямих запитань щодо доцільності позбавлення її матері батьківських прав, оскільки в силу свого віку та рівня розвитку дитина може не усвідомлювати правових наслідків та юридичного значення таких рішень.
Згідно п.п.2-6 ч.1 ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що:
-ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
-жорстоко поводяться з дитиною;
-є хронічними алкоголіками або наркоманами;
-вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
-засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою відносно дитини в матеріалах справи відсутні.
Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Натомість стороною позивача не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо.
Також позивачем не доведено, що наявні інші підстави передбачені п.п.2-6 ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Хоча у матеріалах справи наявний висновок Будищенської сільської ради (а.с. 121 том 1) про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_3 , втім відповідно до положення ч.ч.5,6 ст. 19 СК України, наявність висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ще не є запорукою позитивного рішення суду. Такий документ має лише рекомендаційний характер і врахування його судом не є обов`язковим. Окрім того цей документ складено лише за документами наданими позивачем.
Також у своїй постанові від 07.05.2024 у справі № 137/1411/24 Вінницький апеляційний суд наголошував на необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини з огляду на необхідність забезпечення її права на спілкування та збереження зв`язків з обома батьками.
17.03.2026 Верховний суд у своїй постанові у справі № 646/2882/24 прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 164 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є виключним заходом впливу, який застосовується лише у випадку доведення винної поведінки батьків та наявності передбачених законом підстав. При цьому сам факт неналежного виконання батьківських обов`язків, тривалого непроживання одного з батьків із дитиною або відсутності постійного спілкування з нею не може автоматично свідчити про необхідність позбавлення батьківських прав, оскільки суд має встановити саме свідоме, винне та умисне ухилення особи від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини.
Аналізуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що поведінка відповідачки була наслідком саме свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, а не результатом сукупності інших обставин, які могли впливати на можливість її участі у вихованні дитини. Матеріали справи не містять об`єктивних доказів, які б беззаперечно підтверджували, що відповідачка мала реальну можливість у повному обсязі реалізовувати свої батьківські права та обов`язки, однак навмисно та без поважних причин від цього ухилялася.
Суд враховує, що після припинення спільного проживання сторін між ними склалися конфліктні відносини, а місце проживання дитини та умови її виховання неодноразово змінювалися. При цьому позивачем не надано належних доказів того, що відповідачка була належним чином та достовірно повідомлена про кожне нове місце проживання дитини, її навчальний заклад, стан здоров`я та інші обставини її життя. Самі лише пояснення позивача про повідомлення відповідачки у телефонному режимі не можуть беззаперечно підтверджувати факт отримання нею такої інформації та усвідомлення можливості реалізації своїх батьківських прав.
Крім того, суд звертає увагу, що обов`язок доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, покладається саме на цю сторону відповідно до ст. 81 ЦПК України. Разом з тим позивачем та його представником не надано доказів звернення до відповідачки із вимогами щодо участі у вихованні дитини, доказів створення умов для регулярного спілкування матері з дитиною або доказів того, що відповідачка, маючи такі можливості, категорично та свідомо відмовлялася від їх реалізації.
Наявність заборгованості зі сплати аліментів також сама по собі не може бути безумовною підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки така обставина має оцінюватися у сукупності з іншими доказами щодо ставлення особи до виконання батьківських обов`язків. У даній справі встановлено, що відповідачка здійснювала окремі платежі на утримання дитини, що свідчить про відсутність доказів її повного та абсолютного самоусунення від матеріального забезпечення дитини.
Щодо перебування малолітньої дитини у дитячому закладі у 2017 році, суд зазначає, що сама по собі ця обставина не може безумовно свідчити про наявність умисного ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, оскільки для такого висновку необхідно встановити мотиви, причини та конкретні обставини такого влаштування. Матеріали справи не містять достатніх доказів того, що відповідачка діяла з метою відмови від дитини або остаточного самоусунення від її виховання.
Суд критично оцінює твердження сторони позивача на необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав у зв`язку з виникненням труднощів організаційного чи соціального характеру, зокрема щодо оформлення відповідного статусу батька або вирішення питань у разі неможливості позивача тимчасово здійснювати догляд за дитиною. Такі обставини самі по собі не є передбаченою законом підставою для припинення правового зв`язку між дитиною та одним із батьків.
Показання свідків у частині невиконання відповідачкою батьківських обов`язків суд оцінює з урахуванням того, що окремі свідки не були безпосередніми учасниками подій, пов`язаних із взаємовідносинами відповідачки з дитиною, а частина відомостей їм відома зі слів позивача або інших осіб. Вказані показання можуть підтверджувати окремі обставини, однак у своїй сукупності не є достатніми для беззаперечного висновку про наявність саме винної та умисної поведінки відповідачки, яка є необхідною умовою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Суд також враховує, що, за твердженнями самого позивача, відповідачка фактично не бере участі у вихованні дитини з 2017–2018 років, однак із позовом про позбавлення її батьківських прав позивач звернувся лише у 2025 році. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що протягом зазначеного тривалого періоду позивач вживав інших передбачених законом заходів, спрямованих на спонукання відповідачки до належного виконання батьківських обов`язків, або що виникли нові обставини, які об`єктивно зумовили необхідність застосування саме такого крайнього заходу захисту.
Суд також бере до уваги пояснення малолітньої дитини, яка повідомила, що під час останньої телефонної розмови мати пояснила свою неможливість приїхати відсутністю коштів та необхідністю працювати. Хоча зазначені пояснення самі по собі не свідчать про належне виконання відповідачкою батьківських обов`язків, водночас вони не виключають того, що тривала відсутність її участі у житті дитини могла бути зумовлена складними життєвими обставинами, а не виключно свідомим та умисним ухиленням від виконання батьківських обов`язків.
Суд також враховує, що відповідачка раніше зверталася до суду за захистом своїх батьківських прав, унаслідок чого рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 24.07.2020 було визначено спосіб її участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою. Сам факт звернення до суду із відповідними вимогами свідчить про намір відповідачки реалізовувати свої батьківські права та підтримувати зв`язок із дитиною, що саме по собі не узгоджується з доводами позивача про її повне та свідоме самоусунення від виконання батьківських обов`язків.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки не відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким саме чином застосування такого крайнього заходу впливу сприятиме захисту прав та інтересів дитини. Також матеріали справи не містять достатніх доказів, які б у своїй сукупності та взаємозв`язку беззаперечно підтверджували свідоме та умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо доньки. З огляду на викладене, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є виключним заходом впливу та застосовується лише за наявності доведених передбачених законом підстав, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на позивача.
Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 263-268,280-282 ЦПК України, ст.ст. 150, 164-166 СК України, Постановою КМУ "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" № 866 від 24.09.2008; п.п. 15, 16. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007; беручи до уваги ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, (ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року), Декларацію прав дитини Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959; ст. 18 Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р.), суд,
У Х В А Л И В :

В задоволені позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення виготовлено 13.07.2026.

Суддя : Гопкін П. В.