Справа № 522/19016/25
Провадження № 2/521/977/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
судді Маркарової С.В.,
за участю секретаря судового засідання Сироти О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

позивач : ОСОБА_1 

відповідач : Одеська міська Рада 

предмет позову : встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем без реєстрації шлюбу більше п`яти років на час відкриття спадщини, визнання права на спадщину,- 

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 послався на те, що з 2005 по 03.03.2023 проживав однією сім`єю із ОСОБА_2 як подружжя без реєстрації шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 остання померла.
Після її смерті відкрилась спадщина у виді квартири АДРЕСА_1 . 
03.07.2023 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (лист Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі №1785 с/02-14).
Підставою відмови стала відсутність доказів проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Позивач в процесі розгляду позов підтримав.
Відповідач Одеська міська Рада позов не визнала, скористалась процесуальним правом надання відзиву, до якого надала докази на спростування доводів позивача. 
Розгляд справи завершений судом 11.06.2026, проголошення рішення призначено судом на 25.06.2026.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав : 
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню; належність, допустимість, достовірність, достатність, доказів (Глава 5 Розділу І ЦПК України).
Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Сторони в цивільному процесі мають широкий спектр засобів доказування, що включає подання документів, свідчень, речових доказів, експертних висновків, електронних доказів, тощо.
Суд не входить до складу суб`єктів доказування.
При цьому сторони користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. 
Здійснюючи правосуддя, суд ухвалює судове рішення у справі лише на підставі юридичних фактів.
Кінцевою метою судового доказування сторін є переконання суду в правильності своєї правової позиції, а функція суду в доказуванні полягає у створені умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.
Суб`єкти доказування наділяються певними правами та обов`язками, що дозволяють їм брати активну участь у процесі доказування. 
Учасники справи, надаючи докази, аналізують докази протилежної сторони, здійснюють порівняння власної позиції з позицією протилежної сторони. 
Обов`язок доказування це необхідність здійснення комплексу дій з доказування, що визначається не вільним розсудом суб`єкта доказування, а загрозою настання несприятливих наслідків у разі їх невиконання. 
Сторона, надаючи докази, реалізує своє право на доказування та одночасно виконує обов`язок доказування, оскільки саме сторони повинні доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (ст. 21 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. 
Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц).
За своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 643/6799/17).
Проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час його смерті має подвійний юридичний наслідок: це автоматично підтверджує прийняття спадщини (якщо спадкоємець був зареєстрований за однією адресою), а також надає право на отримання частки спадщини у четвертій черзі (якщо проживання тривало не менше 5 років).
Так, за ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини судами враховуються вимоги ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 
Зазначений вище п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом (п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»).
Первісним чинником з метою визначення, чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю сім`ї, є встановлення наявності в осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків, тобто врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі.
Так, при встановленні факту наявності в осіб спільного побуту враховуються ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.
З наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.
Окрім факту спільного проживання позивачем має бути доведена наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 695/1732/16-ц).
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.06.2020 перебували у шлюбі, актовий запис №00141196178 (повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00056433776).
Рішенням Їзмаїльського міськрайонного суду Одеської області, справа 946/5734/21 від 16.02.2022 за позовом ОСОБА_2 шлюб розірваний. 
Рішення суду набрало законної сили 21.03.2022.
Зі змісту рішення вбачається, що на час вирішення спору спільне проживання подружжя припинено, спроб для примирення сторони не робили, сім`я розпалась.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.
Після її смерті відкрилась спадщина у виді квартири АДРЕСА_1 . 
03.07.2023 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (лист Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі №1785 с/02-14).
Підставою відмови стала відсутність доказів проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Посилання позивача на фактичне проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю з 2005 без реєстрації шлюбу спростовуються фактом перебування останньої у шлюбі із ОСОБА_3 , актовий запис від 19.10.2011 № 00052693755, ОСОБА_4 , актовий запис про шлюб від 29.02.2012 №00063940055, ОСОБА_5 , актовий запис про шлюб 23.01.2013 № 0093087720. 
Сам позивач 6.10.2011 також зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 , актовий запис від 6.10.2011 № 00051809286.
Місце проживання позивача, ОСОБА_2 (за її життя) було зареєстровано у встановленому законом порядку в різних квартирах одного будинку по АДРЕСА_2 (квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 ).
Фактичне сумісне проживання за жодної з адрес спростовується матеріалами Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської Ради, Департаменту праці та соціальної політики (додатки 9. 10 до відзиву ОМР). 
14.09.2021 позивач уклав договір купівлі-продажу житлового блоку (гуртожитку) по АДРЕСА_5 , реєстровий нотаріальний номер 2054.
За змістом п. 6.3 даного договору ОСОБА_1 засвідчив нотаріусу, що відчужуваний ним блок не є об`єктом спільної сумісної власності, на момент придбання (19.07.2012) останній в шлюбі не перебував, ні з ким не проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, придбав його за особисті кошти.
Вказані обставини підтверджуються повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, договором купівлі-продажу та вочевидь свідчать про введення позивачем суду в оману щодо фактичних обставин справи. 
Пояснення позивача в судовому засіданні також є не послідовними, не місять чітких деталей спірних подій. 
При вирішенні спору суд критично оцінює показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які показали суду, що позивач та ОСОБА_2 в певний період проживали однією сім`єю, оскільки такі показання є розпливчастими, загальними, не містять конкретних фактів, дат, місця та деталей події.
Окрім того, показання свідків можуть бути додатковими доказами, якщо є інші об`єктивні дані, які підтверджують обставини справи, в той час як такі навпаки спростовуються вище дослідженими судом матеріальними доказами.
Договір-замовлення №099655 про участь позивача у похованні ОСОБА_2 сам по собі сталих сімейних стосунків у спірний період не доводить. 
Наданий позивачем акт ЖКС «Хмельницький» від 20.11.2024, в якому три сусіда засвідчили факт проживання позивача та ОСОБА_2 однією сім`єю на час відкриття спадщини суд оцінює критично та лише в комплексі з іншими доказами.
Такий акт не є безумовним доказом, оскільки факт проживання однією сім`єю має юридичні наслідки і вимагає беззаперечних доказів. 
Підписи сусідів в акті не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання сім`єю. 
Сусідство автоматично не доводить, що останні могли знати про внутрішні стосунки певної родини (бюджет, побут, взаємні обов`язки).
Жодні документальні докази на підтвердження постійного перебування на одній житловій площі, спільного побуту і господарства (наявність спільного бюджету, спільних витрати на продукти, харчування, ремонт, оплату комунальних послуг, спільних фінансів), взаємних права та обов`язки (турбота одне про одного, надання допомоги), спільного відпочинку, родинних святкувань позивачем суду не надані, а доводи останнього спростовуються письмовими вищевказаними судом доказами, наданими ОМР. 
Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено, що між ним та ОСОБА_2 у спірний період склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, сім`ї, реальність та довго тривалість цих відносин, що виключає задоволення позову; порушеного права позивача судом не встановлено. 

Керуючись Главою 9 Розділу ІІІ ЦПК України,-

ВИРІШИВ :
В позові відмовити. 

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки передбачені ст.ст. 354, 355 ЦПК України: Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Суддя Світлана МАРКАРОВА 

Повний текст рішення виготовлений 09.07.2026