ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 344/3123/23

провадження № 61-14818св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Тинівим Ігорем Дмитровичем, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року у складі судді Мелещенко Л. В., постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Баркова В. М., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» (далі - КНП «ЦПМКДД», КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради») про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді лікаря ендоскопіста хірургічного відділення СП «Міська поліклініка № 4». 
Наказом КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» від 09 серпня 2021 року № 298/ос його було звільнено з посади лікаря-ендоскопіста хірургічного відділення СП «Міська поліклініка № 4» з 16 серпня 2021 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Вважає, що його звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог трудового законодавства за обставин упередженого відношення керівника до нього і явного переслідування по роботі, як спеціаліста.
Зазначав, що звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Його ж звільнили з посади лікаря-ендоскопіста хірургічного відділення СП «Міська поліклініка № 4» за наявності в лікувальному закладі вакантних посад, які йому не пропонувалися для працевлаштування, а також з порушенням вимог щодо врахування переважного права залишення на роботі.

Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнень ОСОБА_1 просив суд поновити його з дня звільнення на роботі у СП «Міська поліклініка № 4» КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» і скасувати наказ від 09 серпня 2021 року № 298-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 09 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року, у задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 до КНП «ЦПМКДД» про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Судові рішення мотивовано, що при звільненні ОСОБА_1 не було порушено його прав, звільнення позивача здійснено роботодавцем відповідно до вимог трудового законодавства, з дотриманням відповідної процедури, а тому позовні вимоги про скасування наказу про звільнення від 09 серпня 2021 року № 298-ос та поновлення на роботі не підлягають задоволенню.
Крім того, у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, оскільки така вимога є похідною від основних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Додатковою постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року заяву КНП «ЦПМКДД» про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Ухвалено у справі додаткове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНП «ЦПМКДД» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 грн.

Додаткова постанова мотивована тим, що відповідач довів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, а заперечення позивача ніяк не обґрунтовано у частині неспівмірності витрат на правничу допомогу, а лише містять посилання на правові позиції Верховного Суду. Заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2026 року до Верховного Суду, представник  ОСОБА_1 - адвокат Тинів І. Д., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно оцінили докази у справі та мотиви й заперечення сторін, зокрема, те, що його звільнення відбулося через неприязне ставлення до нього керівництва КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради».
Вважає, що роботодавцем при його звільненні не було враховано переважне право на залишення на роботі, порівняно з іншими працівниками на рівнозначних посадах.
Крім того, суди не надали належної правової оцінки тому, що у відповідача з моменту повідомлення його про звільнення за скороченням до самого звільнення були вакантні посади, проте йому не пропонувалися.
Вказує, що апеляційний суд, стягуючи з нього на користь відповідача заявлені витрати на професійну правничу допомогу, не надав належної правової оцінки співмірності таких витрат складності справи та реальності їх понесення. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2025 року КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради»подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними й не впливають на правильність оскаржуваних судових рішень, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Крім того, у грудні 2025 року КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» подало до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження, посилаючись на те, що заявником наведені постанови Верховного Суду у нерелевантних справах, а також те, що справа є малозначною.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

03 лютого 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме? застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23 (провадження № 14-54цс24), 
від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), 
від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-204гс19); 
у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року 
у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), у додатковій постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20, у постановах Верховного Суду 
від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18), 
від 20 липня 2020 року у справі № 922/2604/20, від 01 серпня 2019 року у справі 
№ 915/237/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20; у додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19, 
що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Тиніва І. Д., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частина третя статті 49-2 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Частиною першою статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що в КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників, ОСОБА_1 було вчасно попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, запропоновано вакантну посаду, яку він міг би займати відповідно до своєї кваліфікації, та від якої він відмовився, а інших аналогічних вакантних посад, на які він міг бути працевлаштований, з урахуванням кваліфікації, продуктивності праці, переважного права на залишення на роботі, на підприємстві не було, а також проведено аналіз переважного права залишення на роботі серед працівників, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що звільнення позивача відбулося відповідно до процедури, визначеної нормами КЗпП України, та відмову у задоволенні позову, через його необґрунтованість та недоведеність.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували переважного права позивача на залишення на роботі, є безпідставними.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що 05 травня 2021 року відповідачем було винесено наказ № 194 «Про створення комісії для визначення працівників, що мають переважне право залишитися на роботі при скороченні, або таких, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця по Комунальному некомерційному підприємству «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги».

14 травня 2021 року та 24 травня 2021 року протоколами засідання комісії для визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі при скороченні, або таких, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця по Комунальному некомерційному підприємству «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» було визначено коло осіб як таких, що пропонується на вивільнення і значилася кандидатура 4.2. ОСОБА_1 .

Роботодавець заперечував переважне право залишення позивача на посаді, оскільки, на його думку, він мав сумарно нижчу кваліфікацію та продуктивність праці ніж інші лікарі-ендоскопісти. Роботодавець виходив з того, що продуктивність праці ОСОБА_2 : за період з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року - 406 ендоскопічних досліджень, за період з 01 січня 2021 року до 01 травня 2021 року - 255 ендоскопічних досліджень, продуктивність праці ОСОБА_3 : за період з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року - 626 ендоскопічних досліджень, за період з 01 січня 2021 року до 01 травня 2021 року - 372 ендоскопічних досліджень; продуктивність праці ОСОБА_1 : за період з 01 січня 2020 року до 31 травня 2020 року - 37 ендоскопічних досліджень, за період з 01 січня 2021 до 01 травня 2021 року - 0 ендоскопічних досліджень.

Крім того, судами попередніх інстанцій було проведено належний аналіз посад, які існували на підприємстві у період з моменту повідомлення  ОСОБА_1 про звільнення за скороченням до самого звільнення, та за результатом повного та всебічного дослідження доказів та обставин справи, було зроблено обґрунтований висновок про те, що роботодавцем було належно виконано обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України, оскільки йому була запропонована посада, яка відповідала його освіті, кваліфікації, досвіду, а інших відповідних посад не було

Отже, перед звільненням ОСОБА_1 з роботи, КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» були виконані вимоги статті 42 КЗпП України та перевірено переважне право працівників з однорідними посадами на залишення на роботі, а також запропоновані посади, які відповідали освіті, кваліфікації, досвіду, а надавати оцінку такій перевірці, чи досліджувати та переоцінювати кваліфікаційні вимоги до тих чи інших посад, Верховний Суд не в праві, оскільки не може здійснювати переоцінку доказів, які були оцінені судами попередніх інстанцій (стаття 400 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про те, щоапеляційний суд, стягуючи з нього на користь відповідача заявлені витрати на професійну правничу допомогу, не надав належної правової оцінки співмірності таких витрат складності справи та реальності їх понесення, оскільки обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України), а судом апеляційної інстанції було встановлено, що відповідач довів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, надавши відповідні докази. Заперечення позивача не було належно обґрунтовано у частині неспівмірності витрат на правничу допомогу, а лише містило посилання на правові позиції Верховного Суду, як і доводи його касаційної скарги.

Суд апеляційної інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка в зазначеній частині ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Верховний Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача судових витрат у справі, оскільки залишає касаційну скаргу позивача без задоволення.

Крім того, безпідставними є посилання КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» на необхідність закриття касаційного провадження у справі, оскільки наведені заявником у касаційній скарзі постанови Верховного Суду прийняті у подібних справах, хоч і не впливають на правильність вирішення судами спору. При цьому, питання відкриття касаційного провадження, чи відмови у відкритті через малозначність справи, вже було вирішено Верховним Судом в ухвалі від 08 грудня 2025 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» про закриття касаційного провадження у справі залишити без задоволення.

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Тинівим Ігорем Дмитровичем, залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець
І. Ю. Гулейков 
Д. Д. Луспеник