ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 вересня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6749/26
Головуючий у першій інстанції – Топіха Р. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1988/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л. 
секретар: Хілик М.О. 
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Мрія Чернігів»
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 липня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Мрія Чернігів» про визнання незаконним та скасування рішення загальних зборів, (суддя Топіха Р.М.), ухвалене у м. Чернігів , 
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Марченко Н.І. звернулася до Деснянського районного суду міста Чернігова з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «МРІЯ ЧЕРНІГІВ» про визнання незаконним та скасування рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «МРІЯ ЧЕРНІГІВ», оформленого протоколом від 05 червня 2023 № 1/05/06/23, а також визнання незаконним та скасування наказу від 19 червня 2023 № 8 «Про внесення змін до договору пайової участі». 
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 липня 2026 року 
відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «МРІЯ ЧЕРНІГІВ» про визнання незаконним та скасування рішення загальних зборів, визнання незаконним та скасування наказу «Про внесення змін до договору пайової участі». Роз`яснено позивачу право звернення з вказаним позовом до господарського суду, відповідно до ГПК України.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що
предметом спору у даній справі є визнання недійсним рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу, що стосується не лише сплати пайових внесків позивачем, а й корпоративних прав інших асоційованих членів житлово-будівельного кооперативу. 3 огляду на наведені критерії розмежування юрисдикції, суб`єктний склад спору та його предмет, суд вважав, що спір у даній справі є корпоративним спором та не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства в судах загальної юрисдикції, оскільки містить ознаки господарського спору та має вирішуватися у порядку господарського судочинства.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. ОСОБА_1 зазначає в апеляційній скарзі про те, що сама лише участь фізичної особи у юридичній особі або наявність статусу члена чи асоційованого члена кооперативу не є достатньою підставою для висновку про корпоративний характер будь-якого спору між такою особою та кооперативом. Вирішальне значення має не суб`єктний склад, а зміст спірних матеріальних правовідносин, характер порушеного права та спосіб його судового захисту. Предметом позову є виключно захист особистих цивільних прав позивача, які виникли з укладеними між сторонами договорами про внесення пайових внесків № 6/4 та № к6/3. Особа, яка подала апеляційну скаргу просить визнати незаконними рішення загальних зборів та виданий на його виконання наказ лише тому, що саме ці акти стали підставою для односторонньої зміни умов укладених ним договорів пайової участі. Рішення загальних зборів у цьому випадку не є самостійним предметом корпоративного спору, а виступає юридичним фактом, який безпосередньо вплинув на обсяг цивільних прав та обов`язків позивача як сторони договору. Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження від 24.07.2026 року, суд першої інстанції фактично виходив із того, що будь-який спір між кооперативом та його асоційованим членом щодо рішення загальних зборів є корпоративним, але такий висновок не відповідає усталеній практиці Верховного суду. Крім того, заявник звертає увагу, що саме з моменту видання наказу для позивача настали юридичні наслідки не як для асоційованого члена кооперативу, а виключно як для сторони цивільно-правових договорів. Відтак спір виник не з приводу здійснення корпоративних прав чи участі в управлінні юридичною особою, а з приводу правомірності одностороннього втручання відповідача у договірні зобов`язання, що за своєю правовою природою є предметом цивільного законодавства. Позивач не захищає корпоративне право на участь в управлінні кооперативом, а захищає своє право, як сторони договору пайової участі від незаконної односторонньої зміни його умов. Сам по собі факт перебування заявника у статусі асоційованого члена кооперативу не є достатньою підставою для висновку про корпоративний характер спору.Також рішення загальних зборів у цьому випадку не є самостійним предметом корпоративного спору, а виступає юридичним фактом, що безпосередньо вплинув на договірні права позивача. Висновок суду першої інстанції про належність спору до господарської юрисдикції є передчасним, оскільки зроблений без належного дослідження предмету позову, змісту спірних правовідносин та прав, за захистом якого звернувся позивач.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції.
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.
У розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви № 29458/04 та № 29465/04).
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.
Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі 367/4695/20).
Пунктом третім частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав (ч.6 ст.96-1 ЦК).
Предметом позову у цій справі є вимога про визнання недійсним рішення загальних зборів обслуговуючого кооперативу.
Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та / або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (статі 2, 23 Закону "Про кооперацію").
Згідно з частиною 1 статті 12 Закону "Про кооперацію" одними з основних прав члена кооперативу є участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах.
Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/7554/18, від 17 грудня 2019 року у справі № 904/4887/18, на які посилається Скаржниця).
Статтею 14 Закону "Про кооперацію" встановлено, що у кооперативі допускається асоційоване членство для осіб, які визнають його статут та внесли пай. Асоційований член кооперативу - фізична чи юридична особа, яка внесла пайовий внесок і користується правом дорадчого голосу в кооперативі. При ліквідації кооперативу асоційований член кооперативу має переважне порівняно з членами кооперативу право на одержання паю. Порядок вступу до кооперативу та участь асоційованого члена в його господарській та іншій діяльності, права та обов`язки такого члена, розміри паїв та виплат на паї визначаються статутом кооперативу
При цьому не допускається наявність асоційованих членів у кооперативах, предметом діяльності яких є житлове, дачне, гаражне будівництво (у тому числі кооперативах, які залучають кошти фізичних та юридичних осіб, зокрема в управління, для спорудження об`єктів житлового, дачного, гаражного будівництва) (частина третя статті 14 Закону "Про кооперацію").
У справі, що розглядається, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки спір виник між Позивачем як асоційованим членом кооперативу та кооперативом щодо законності та обґрунтованості збільшення розміру його пайового внеску у відповідності до рішення загальних зборів обслуговуючого кооперативу, то такий спір є корпоративним в розумінні пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України і відноситься до юрисдикції господарських судів.
Суд звертає увагу, що відповідно до матеріалів справи між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельного кооперативу "Мрія Чернігів» та скаржником було укладено договори №6/4 від 24.02.2020 року та к6/3 від 02.03.2020 року та додаткові угоди до них, згідно з умовами яких, відповідно до письмової заяви про вступ до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельного кооперативу "Мрія Чернігів» кооператив приймає пайовика в асоційовані члени, та до пайової участі у будівництві будинку. Пайовик зобов`язується взяти участь в реалізації статутних цілей і завдань кооперативу шляхом прийняття на себе частки фактичних витрат по будівництву житлового будинку. ОСОБА_1 вніс необхідні для цього внески, а також уклав договори про внесення паю, які необхідні для будівництва для пайовика об`єкту в житловому будинку.
15 серпня 2022 року з метою захисту прав інвесторів будівництва нерухомого майна Верховна Рада України прийняла Закон України № 2518-IX (набрав чинності з 10.10.2022), яким статтю 14 Закону України "Про кооперацію" було доповнено частиною третьою: "Не допускається наявність асоційованих членів у кооперативах, предметом діяльності яких є житлове, дачне, гаражне будівництво (у тому числі кооперативах, які залучають кошти фізичних та юридичних осіб, зокрема в управління, для спорудження об`єктів житлового, дачного, гаражного будівництва)". Водночас підпунктом 4 пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 2518-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом асоційовані члени кооперативів, предметом діяльності яких є житлове, дачне або гаражне будівництво, вважаються повноправними членами таких кооперативів. Набуття такими особами прав повноправних членів відповідних кооперативів не потребує прийняття рішень загальними зборами членів кооперативів та/або його статутними органами.
Позивач оскаржує рішення загальних зборів обслуговуючого кооперативу як член кооперативу, а не договір, укладений між ним та кооперативом, щодо розміру його пайового внеску. За таких умов висновок суду першої інстанції про те, що спір виник між Позивачкою та Відповідачем із корпоративних відносин та пов`язаний зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності кооперативу є обґрунтованим.
Позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі №750/319/18 вважав, що спір у цій справі не стосується корпоративних відносин, у зв`язку з чим підлягає розгляду не судом господарської юрисдикцій, а в порядку цивільного судочинства.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2024 у справі №750/319/18 вказала, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань за договорами будівництва нерухомості за кошти замовника (п.110) та погодилася з тим, що суди правильно визначили цивільно-правову природу правовідносин між сторонами, і що предметом спору була відповідальність особи за несвоєчасне внесення інвестиційних коштів на будівництво квартир, які передані їй у власність, та відшкодування майнової і моральної шкоди. Велика Палата Верховного Суду у справі №750/319/18 вважала, що правовідносини між сторонами (кооперативом та асоційованим членом цього кооперативу) мають інвестиційну природу, оскільки насправді виникли з приводу несвоєчасного виконання зобов`язань за договорами будівництва нерухомості за кошти замовника, тому справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Водночас у цій справі спір виник не у зв`язку із несплатою внесків за договором зі здійснення інвестиційної діяльності (фінансування будівництва), а стосується оскарження рішення загальних зборів кооперативу. Таким чином, висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі №750/319/18, не підлягали застосуванню у цій справі з огляду на неподібність правовідносин.
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.03.2026 року у справі № 911/2102/25, де за обставинами справи Верховний Суд ухвалою від 03 грудня 2025 року передав справу № 911/2102/25 з касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Київської області від 03.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2025 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з тим, що справа містить виключну правову проблему щодо тлумачення статусу асоційованого члена обслуговуючого кооперативу як носія корпоративних прав та з огляду на наявність висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10.04.2024 у справі №750/319/18. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 21.01.2026 справу № 911/2102/25 разом з касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Київської області від 03 липня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 серпня 2025 року повернула колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, вказавши на відмінність справи № 750/319/18, в якій предметом спору було стягнення заборгованості зі сплати пайових внесків, від справи №911/2102/25, де спір виник щодо оскарження асоційованим членом кооперативу рішення його загальних зборів в частині збільшення розміру пайового внеску.
Як вже було зазначено, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками юридичної особи або між юридичною особою та її учасником, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини 1 статті 20 ГПК України).
Враховуючи викладене, з огляду на те, що спір у цій справі виник у зв`язку з оскарженням рішення загальних зборів кооперативу членом кооперативу, суд доходить висновку про не обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції приписів пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України та помилковості висновків про те, що ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 липня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий: Судді: