Справа № 301/553/26
2/301/569/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"06" липня 2026 р. м. Іршава 

Іршавський районний суд Закарпатської області
в складі головуючої судді Даруда І.А., 
при секретарі Сатін Н.М.,
за участі представника позивача Микити М.Ф.,
представника відповідача Чернобай С.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення додаткових витрат, заподіяних каліцтвом, -, -
в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в Іршавський районний суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення додаткових витрат, заподіяних каліцтвом.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 09 листопада 1987 року ІНФОРМАЦІЯ_1 його було призванона службу до лав радянської армії, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 від 09.11.1987 року.
До служби в армії у нього була цивільна спеціальність - тракторист-машиніст.
Під час відбування строкової військової служби в рядах Радянської Армії у військовій частині НОМЕР_3 , яку проходив на території Угорщини, при виконанні обов`язків військової служби із ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму, яка потягла 100-відсоткову втрату працездатності, внаслідок отриманої травми став інвалідом 1 «Б» групи.
Правонаступником військової частини НОМЕР_3 стала військова частина НОМЕР_1 .
Починаючи з 1989 року він щорічно звертається в суд з позовом про відшкодування понесених ним витрат.
Останній раз позивач звертався в Іршавський районний суд з аналогічним позовом у жовтні 2023 року та просив стягнути з відповідача на свою користь заробіток (дохід), втрачений внаслідок втрати професійної придатності, витрати на сторонній догляд за ним, а також відшкодувати інші додаткові витрати за період з 23 березня 2020 року по 23 березня 2023 року – справа № 301/3504/23.
Рішенням Іршавського районного суду від 19.12.2023 у справі № 301/3504/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з відповідача – військової частини НОМЕР_1 додаткові витрати, заподіяні каліцтвом за період з 24 березня 2021 року по 23 березня 2023 року у сумі 488038 гривень.
За період з 24 березня 2023 року по 23 березня 2026 року включно (36 місяців) ОСОБА_1 як інвалід 1-«Б» групи втратив щомісячний заробіток в сумі 20500 грн., що за 36 місяців становить 738 000 грн. для розрахунку компенсації втраченого середнього заробітку позивач рахує мінімальну заробітну плату тракториста відділення інженерного облаштування державного кордону у м. Мукачево в розмірі 20500 гривень.
Також позивач потребує стороннього догляду, який за ним проводив ОСОБА_2 і якому він повинен сплачувати щомісячно мінімальну заробітну плату. Законом про Державний бюджет України на 2026 рік передбачено мінімальну заробітну плату в розмірі 8647 гривень. ОСОБА_2 він повинен сплатити заборгованість за минулий період з 24.03.2023 року по 24.03.2026 року включно в розмірі мінімальної зарплати на день виплати, тобто по 8647 грн. щомісячно упродовж 36 місяців = 311292 грн.
Крім того, він потребує спеціального медичного догляду, який з 24 березня 2023 року по 24 березня 2026 року веде за ним ОСОБА_3 , мешканка АДРЕСА_1 , яка раніше працювала санітаркою у Іршавській районній лікарні. ОСОБА_3 він щомісячно повинен сплачувати по 10 000 гривень, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати молодшої медичної сестри (санітарки, прибиральниці) на день оплати, в дану суму включається оплата за приїзд та потрачений час для приїзду в м. Іршаву та виїзду з м. Іршава до с. Богаревиця Берегівського району, що за 36 місяців становить 360 000 гривень.
Крім того, відповідно до індивідуальної програми реабілітації № 336 від 05.04.2022 року двічі на рік (два курси, один курс масажу – 10 сеансів) позивачу необхідно проводити сегментарний масаж. Вартість одного курсу – 4250 грн. за період 24 березня 2023 року по 24 березня 2026 року він пройшов 4 курси по 4250 грн. – всього 17000 гривень. Такий масаж йому здійснювала ОСОБА_4 , яка має відповідний сертифікат, є фізичною особою –підприємцем, є платником єдиного податку та не надавала позивачу квитанції про здійснення зазначених лікувальних процедур.
За період з 24 березня 2023 року по 24 березня 2026 року йому підлягає компенсації загальна сума 1 426 292 грн. 
За період з 24 березня 2023 року по 24 березня 2026 року позивач купив необхідний йому одяг та білизну на загальну суму 31100 грн. 
Загалом за період з 24 березня 2023 року по 24 березня 2026 року позивачем витрачено коштів на загальну суму 1 457 392 грн., що є додатковими витратами на його утримання, які він бажає стягнути на свою користь з відповідача. 
ОСОБА_1 просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на свою користь понесені ним додаткові витрати на своє утримання за період з 24.03.2023 року по 24.03.2026 року в сумі 1 457 392 грн.
Ухвалою Іршавського районного суду від 04.03.2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено на підготовче судове засідання.
16.03.2026 представником відповідача Військової частини НОМЕР_1 подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач не визнає заявлених позовних вимог та вважає позов необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідач не згодний з вимогами позовної заяви через їх безпідставність, необґрунтованість та вважає, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, який не завдав шкоди позивачу а відтак не може нести цивільно-правову відповідальність за завдану позивачу шкоду. 
Щодо підстав цивільно-правової відповідальності військової частини НОМЕР_1 у деліктних правовідносинах з позивачем.
Відповідно до положень статті 1195 Цивільного кодексу України, обов`язок щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, покладається виключно на ту фізичну або юридичну особу, яка безпосередньо завдала такої шкоди. Правова природа деліктної відповідальності передбачає наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями конкретного суб`єкта та настанням негативних наслідків для здоров`я потерпілого. У випадку припинення юридичної особи, яка була зобов`язана відшкодувати таку шкоду, стаття 1205 ЦК України визначає, що обов`язки з виплати щомісячних платежів переходять до її законних правонаступників.
Однак у даній справі військова частина НОМЕР_1 не є ні суб`єктом, що завдав шкоди позивачу, ні його прямим правонаступником у розумінні цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів позову, нещасний випадок з ОСОБА_1 стався 16 лютого 1989 року під час проходження ним строкової служби у військовій частині НОМЕР_3 , яка на той час належала до Південної групи військ Збройних Сил СРСР та дислокувалася на території Угорщини. Військова частина НОМЕР_1 як юридична особа була сформована у складі Збройних Сил України значно пізніше зазначених подій, що виключає її присутність у правовому полі на момент отримання позивачем травми. 
Створення нової військової одиниці в межах незалежної держави України не тягне за собою автоматичного прийняття на себе зобов`язань за деліктами (завдану шкоду) радянських військових формувань, що припинили своє існування разом із розпадом СРСР. Відповідач не брав участі у процедурах реорганізації чи злиття саме з в/ч НОМЕР_3 у спосіб, що передбачав би перехід зобов`язань із відшкодування шкоди за травми 1989 року, а отже, він є неналежним відповідачем у цій справі.
Намагаючись довести факт правонаступництва Позивач посилається на рішення суду від 19.12.2023 року по справі №301/3504/23 в якому було задоволено його вимоги, та стверджує про наявність преюдиції.
Однак, відповідач вважає що попереднім рішенням було лише встановлено факт набуття позивачем інвалідності першої групи. Але жодним чином не було встановлено що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , також не було встановлено, що саме військова частина НОМЕР_1 є правонаступником військової частини НОМЕР_3 де проходив військову службу позивач на території Угорщини у 1987 році.
Тож з огляду на наведені правові позиції наполягаємо що факт відповідного правонаступництва має бути доведений позивачем належними та допустимими доказами, оскільки наведені ним рішення судів не встановлювали зазначений факт. 
Як зазначає позивач, шкоду його здоров`ю завдано під час перебування на військовій службі в лавах Радянської армії. За часовим критерієм шкоду позивачу завдано за існування іншої держави, якою ухвалювалися імперативно-владні розпорядження щодо прийняття його на військову службу, її проходження та щодо інших умов перебування на ній.
З чого слідує що травмування, які стали підставою для встановлення позивачу І групи інвалідності, отримані ним під час проходження військової служби у складі Радянської армії у 1989 році, при цьому позов пред`явлено до військової частини НОМЕР_1 , яка утворена після отримання позивачем шкоди здоров`ю, а саме:29.10.1997.
З доданих до матеріалів справи, зокрема першої сторінки військового квитка взагалі не можливо встановити в якій саме військовій частині позивач проходив військову службу, також не можливо встановити ознак протиправності у діях або бездіяльності військової частини НОМЕР_1 (її посадових осіб), причинного зв`язку між травмуванням позивача, які настали в наслідок проходження військової служби в Радянській армії СРСР, та будь-якими діями або бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 .
Крім цього судом має бути враховано факт відсутності спеціального закону або міжнародного договору щодо правонаступності держави Україна, а відповідно й її військових частин, у відносинах за участю позивача. Посилання позивача на те що рішенням від 19 грудня 2023 року було доведено що правонаступником військової частини НОМЕР_3 є військова частина НОМЕР_1 не відповідає дійсності. 
В рішенні, що було додане позивачем до позовної заяви, згадувалось про ст.7 Закону «Про правонаступництво України», Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.
Стаття 7 Закону про правонаступництво підтверджує, що Україна як держава визнає договори та зобов`язання СРСР. Це означає, що держава Україна в особі МОУ може нести відповідальність перед ветеранами, але це не покладає автоматичний борг на будь-яку в/ч.
Це свідчить про те, що Військова частина НОМЕР_1 була створена як окремий суб`єкт публічного права без успадкування прав та обов`язків від будь-яких інших військових формувань, зокрема тих, що існували у складі Збройних Сил СРСР. Оскільки дата державної реєстрації відповідача — 29.10.1997 року — значно пізніша за дату травмування позивача у 1989 році, а реєстр прямо підтверджує відсутність правонаступництва, відповідач не може нести відповідальність за шкоду, завдану іншою юридичною особою, яка вже припинила своє існування. Це кореспондується з положеннями статті 1195 Цивільного кодексу України, згідно з якими обов`язок відшкодування покладається саме на особу, яка завдала шкоди, та статтею 1205 ЦК України, що передбачає перехід такого обов`язку лише до визначених законом правонаступників.
Позивач посилається на те що нещасний випадок стався з ним під час проходження військової служби (як причинний зв`язок з отримання їм групи інвалідності), то вважаємо за необхідне зазначити суду те, що вказані правовідносини регулюються нормами спеціальних нормативних актів, а саме: Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Позивач заявляє вимогу про стягнення компенсації у розмірі 1 457 392 грн,
обґрунтовуючи це витратами на лікування та реабілітацію. Вважає зазначену суму безпідставною, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне:
В позовній заяві позивач посилається на те що він має нести витрати, бо потребує стороннього догляду. Догляд за ним здійснює ОСОБА_2 якому позивач повинен сплатити 311292 грн., також ОСОБА_5 360000 грн., (в дану суму включається оплата за приїзд та потрачений час). Також позивач пройшов декілька курсів масажу який здійснювала ОСОБА_4 на загальну суму 17000 грн.
Вважаємо що для підтвердження витрат понесених позивачем суд має з`ясувати чи є документальні підтвердження таких витрат, а саме:
-документальний доказ того що ОСОБА_2 отримав від позивача суму в розмірі 311292 грн., на свій рахунок, чи було при зарахуванні коштів зазначене чітке формулювання призначення платежу (наприклад, «оплата за послуги»), щоб підтвердити джерело походження коштів саме за послугу у вигляді догляду, а не за будь-яку річ придбану ОСОБА_6 для власних потреб позивача (наприклад цигарок, або будь яких речей що відносяться до категорії розважальних або шкідливих);
- документальний доказ того що ОСОБА_5 були зараховані кошти загальною сумою 360000 грн., з зазначеним формулюванням призначення платежу;
-з`ясувати до якої групи (1 – 4) відноситься фізична особа-підприємець ОСОБА_7 , та чому позивач не отримав квитанцію або чек за вказані послуги, з урахуванням того що згідно з Податковим кодексом України та змінами, внесеними законами № 128-IX та № 129-IX, з 1 січня 2022 року використання РРО/ПРРО стало обов`язковим для всіх ФОП 2–4 груп, які здійснюють розрахункові операції, незалежно від виду діяльності чи обсягу доходу, до того ж позивачеві заздалегідь було відомо що він буде звертатись до суду на відшкодування понесених ним витрат, та мав подбати про документальне підтвердження таких витрат.

Враховуючи вищевикладене, військова частина НОМЕР_1 вважала, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав, тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Іршавського районного суду від 23.03.2026 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначеного до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, згідно прохальної частини позовної заяви позивач просив розглянути справу без його участі.
Представник позивача - адвокат Микита М.Ф. у судовому засіданні зменшила позовні вимоги в частині стягнення витрат в розмірі 360 000 гривень на спеціальний медичний догляд, який здійснювався ОСОБА_3 , в іншій частині позовні вимоги підтримала, з мотивів, викладених в позовній заяві, просить суд позов в даній частині задовольнити.

Представник відповідача - Військової частини НОМЕР_1 Чернобай С.С. в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Микита М.Ф., представника відповідача Чернобай С.С., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити частково, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 04 травня 2022 року Управлінням соціального захисту населення Хустської РДА, ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю І групи, безтерміново має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни (а.с. 12).
Згідно Довідки №262 від 05.04.2022 року до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №788166 від 05.04.2022 року, ОСОБА_1 має першу «Б» групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності – травма, отримана при виконанні обов`язків військової служби, значна залежність від інших осіб, частково здатний до виконання окремих елементів самообслуговування (а.с. 9).
Відповідно до ч.3 ст.1166 ЦК України, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.
Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.
Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
ОСОБА_1 посилався на те, що шкоду його здоров`ю було завдано у 1988 році під час проходження ним строкової війської служби в рядах Радянської армії на території Угорщини у військовій частині в/п НОМЕР_3 , під час якої з ним стався нещасний випадок.
Згідно з ч.1 ст.1205 ЦК України, у разі припинення юридичної особи, зобов`язаної відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, і встановлення її правонаступників виплата щомісячних платежів покладається на її правонаступників.
Як зазначено в ст.7 Закону України «Про правонаступництво України», Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.
Згідно рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 19.12.2023 по цивільній справі № 301/3504/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення додаткових витрат, заподіяних каліцтвом, яке набуло законної сили зазначено, що постановою Закарпатського апеляційного суду від 08.12.2022 року по цивільній справі №301/1711/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 за період з 23.03.2020 року по 22.03.2021 року суму в розмірі 217182 грн. додаткових витрат, заподіяних каліцтвом (а.с. 7).
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У зазначеній постанові Закарпатського апеляційного суду від 08.12.2022 року, яка набрала законної сили 08.12.2022 року, вказано, що Військова частина НОМЕР_1 є правонаступником військової частини, в якій позивач проходив військову службу в лавах Радянської армії у 1988 році.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 08.12.2022 року по цивільній справі №301/1711/21 на користь ОСОБА_1 стягнено додаткові витрати за період по 22.03.2021 року.
Згідно позовної заяви, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача понесені ним додаткові витрати за наступні 36 місяців, починаючи з 24.03.2023 по 24.03.2026 року. 
ОСОБА_1 посилається на те, що за 36 місяців, починаючи з 24.03.2023 по 24.03.2026 року, ним понесено додаткові витрати, заподіяні каліцтвом на загальну суму 1097392грн. 
Дана сума складається з:
-втраченого щомісячного заробітку на загальну суму 738 000 грн. (для розрахунку компенсації втраченого середнього заробітку позивач рахує мінімальну заробітну плату тракториста відділення інженерного облаштування державного кордону у м. Мукачево в розмірі 20500 гривень х 36 місяців),
-витрат щодо стороннього догляду за ним, здійснені ОСОБА_2 - 311292 грн. (8647грн. х 36 місяців),
-витрат на придбання одягу та білизни - 31100 грн.,
-курсів масажів - 17000 грн.

Вказані витрати здійснені відповідно до індивідуальної програми реабілітації ОСОБА_1 №336, заповненої Обласною МСЕК 05.04.2022 року відповідно до Акту огляду МСЕК №343 (а.с.10-11).
Для розрахунку компенсації втраченого середнього заробітку позивач рахує мінімальну заробітну плату тракториста відділення інженерного облаштування державного кордону у м. Мукачево в розмірі 20500 гривень ( а.с. 15-19).
Враховуючи наведене, втрачений ОСОБА_1 щомісячний заробіток становить 738 000 грн. грн. (20500 гривень х 36 місяців).
Як вбачається з довідки Управління соціального захисту населення Хустської районної військової адміністрації №95/07 від 06.02.2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_2 , надає позивачу ОСОБА_1 соціальні послуги на непрофесійній основі, однак за зверненням ОСОБА_2 від 23.01.2023 року компенсаційну виплату йому не призначено по причині перевищення середньомісячного сукупного доходу рівня прожиткового мінімуму для сім`ї (а.с. 20).
Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в сумі 6700 грн. на місяць, витрати ОСОБА_1 на сторонній догляд за ним, який здійснює ОСОБА_2 , становлять 311292 грн. (8647грн. х 36 місяців). 
З накладної №20 від 21.03.2025 року на суму 31100 грн. вбачається, що на придбання одягу та білизни ОСОБА_1 витратив 31100 грн. (а.с. 24).
Посилання позивача ОСОБА_1 , що у період з 24.03.2023 по 24.03.2026 року ОСОБА_1 пройшов курс реабілітаційного лікування, 4 курсу по 4250 гривень, один курс масажу – це 10 сеансів два рази в році два курси масажу – 20 сеансів, всього 17 000 грн. є безпідставним, оскільки на підтвердження такого в суді не надано доказів.
На підтвердження даної обставини позивачем надано сертифікат № 210/05 лікаря –спеціаліста ОСОБА_4 , ліцензію видану Міністерством охорони здоров`я України ОСОБА_4 , Витяг з реєстру платників єдиного податку ОСОБА_4 , однак до позовної заяви не додано фіскальних чеків про оплату курсів масажу на 17000 гривень, тому в задоволенні позову в даній частині слід відмовити.
За таких обставин суд вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 1080392 (один мільйон вісімдесят тисяч триста дев`яносто дві) гривнідодаткових витрат, заподіяних каліцтвом, за період з 24.03.2023 по 24.03.2026 року включно, що складається з:
-втраченого щомісячного заробітку на загальну суму 738 000 грн. (для розрахунку компенсації втраченого середнього заробітку позивач рахує мінімальну заробітну плату тракториста відділення інженерного облаштування державного кордону у м. Мукачево в розмірі 20500 гривень х 36 місяців),
-витрат щодо стороннього догляду за ним, здійснені ОСОБА_2 - 311292 грн. (8647грн. х 36 місяців),
-витрат на придбання одягу та білизни - 31100 грн.,
Оскільки згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України стягнути такий з відповідача в сумі 10803,92 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).
Керуючись ст. 1166, 1195, 1205 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 82, 263-265 ЦПК України,

р і ш и в :

Позов задовольнити частково. 
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , юридична адреса: 51272, смт. Черкаське, Новомосковський район, Дніпропетровська область, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканця АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , додаткові витрати, заподіяні каліцтвом, за період з 24 березня 2023 року по 24 березня 2026 року включно у сумі 1080392 (один мільйон вісімдесят тисяч триста дев`яносто дві) гривні.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , юридична адреса: 51272, смт. Черкаське, Новомосковський район, Дніпропетровська область, в користь держави 10803 (десять тисяч вісімсот три) грн. 92 коп. судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 15 липня 2026 року. 

Суддя : І. А. Даруда