КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2026 року м. Київ справа №320/55601/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» в особі Ради приватних виконавців України
про визнання протиправним та скасування рішення у частині, визнання протиправним та нечинним акта, 

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» в особі Ради приватних виконавців України (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати пункт 4 рішення Ради приватних виконавців України від 27.09.2024 №74 в частині затвердження Порядку визначення приватного виконавця, який здійснюватиме заміщення приватного виконавця, діяльність якого зупинена;
- визнати протиправним та нечинним Порядок визначення приватного виконавця, який здійснюватиме заміщення приватного виконавця, діяльність якого зупинена, затверджений рішенням Ради приватних виконавців України від 27.09.2024 №74.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказує, що Рада приватних виконавців України не наділена повноваження приймати та затверджувати Порядок визначення приватного виконавця, який здійснюватиме заміщення приватного виконавця, діяльність якого зупинена. Позивачка також вказує, що Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» не передбачає обов`язку приватного виконавця, діяльність якого зупинена, інформувати Голову Ради приватних виконавців України про обставини такого зупинення, про вирішення питання щодо заміщення іншим приватним виконавцем та про неможливість у визначений строк самостійно вирішити питання про своє заміщення та надавати договір про заміщення, який містить конфіденційну інформацію. На переконання позивачки, Порядок визначення приватного виконавця, який здійснюватиме заміщення приватного виконавця, діяльність якого зупинена, суперечить приписам Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» у частині заміщення приватного виконавця під час дії воєнного стану.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує вимоги позивачки та зазначає, що даний спір не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства України, оскільки Рада приватних виконавців України не є суб`єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач також наголошує, що Порядок визначення приватного виконавця, який здійснюватиме заміщення приватного виконавця, діяльність якого зупинена - прийнятий Радою приватних виконавців України у межах повноважень, встановлених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Статутом некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» та Положенням про Раду приватних виконавців України.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху, запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання ухвали.
17.12.2024 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
09.05.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач заперечує проти позовних вимог.
16.06.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про відвід судді Київського окружного адміністративного суду Жука Р.В.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 заява про відвід судді Жука Р.В. визнана необґрунтованою, вирішено передати матеріали адміністративної справи №320/55601/24 до відділу документального забезпечення і контролю (канцелярії) Київського окружного адміністративного суду для визначення складу суду у відповідності до вимог частини першої статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2025 (суддя Щавінський В.Р.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Жука Р.В.
03.06.2026 до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про врахування під час розгляду справи висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28.05.2026 у справі №200/8806/24.
11.06.2026 до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про врахування під час розгляду справи висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.06.2026 у справі №200/8285/24.
17.06.2026 до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про відвід судді Київського окружного адміністративного суду Жука Р.В.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.06.2026 заява про відвід судді Жука Р.В. визнана необґрунтованою, вирішено передати матеріали адміністративної справи №320/55601/24 до відділу документального забезпечення і контролю (канцелярії) Київського окружного адміністративного суду для визначення складу суду у відповідності до вимог частини першої статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2026 (суддя Діска А.Б.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Жука Р.В.
30.06.2026 до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про прискорення розгляду справи.
11.06.2026 до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про врахування під час розгляду справи висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 02.07.2026 у справі №200/7238/24.
Інших заяв чи клопотань по суті справи учасниками справи до суду не подано.
Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно частини другої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини другої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 є приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області (посвідчення приватного виконавця від 01.07.2020 НОМЕР_1), діяльність якого зупинена з 25.06.2020 на підставі наказу Міністерства юстиції України від 08.11.2024 №2767/7, що підтверджується Інформаційною довідкою від 11.11.2024 №41191320241111 з Єдиного реєстру приватних виконавців. 
Пунктом 4 рішення Ради приватних виконавців України від 27.09.2024 №74 затверджений Порядок визначення приватного виконавця, який здійснюватиме заміщення приватного виконавця, діяльність якого зупинена.
Вважаючи, що її права та законні інтереси порушені, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

V. Оцінка суду.
Вирішуючи питання щодо розгляду цього спору у порядку адміністративного судочинства, суд зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У пунктах 1, 2, 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України унормовано такі визначення: адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на розгляд до адміністративного суду спір, який виник між конкретними суб`єктами відносно їх прав та обов`язків в конкретних публічно-правових відносинах, в яких один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів.
Згідно з положеннями статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України (спеціальної норми процесуального закону, що визначає особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів), правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 у справі №816/2353/17 аналізував, що юридична наука визначає, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.
Судом встановлено, що даній справі у спір виник між приватним виконавцем ОСОБА_1 та Некомерційною професійною організацією «Асоціація приватних виконавців України» в особі Ради приватних виконавців України з приводу незгоди позивача рішенням Ради приватних виконавців України від 27.09.2024 №74, яким затверджений Порядок визначення приватного виконавця, який здійснюватиме заміщення приватного виконавця, діяльність якого зупинена (далі - Порядок №74).
На переконання суду, Порядок №74 має ознаки, притаманні для нормативно-правових актів, а саме: встановлює норми права (правила поведінки) щодо приватних виконавців (зокрема, пункт 2.1 розділу 2, розділ 5, пункт 7.1 розділу 7); поширює дію на необмежене коло приватних виконавців (зокрема, приватних виконавців, діяльність яких зупинена); підлягає довгостроковому та неодноразовому застосуванню (відсутні положення, які б обмежували строк дії); є обов`язковим для виконання приватними виконавцями (пункт 5 частин першої статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).
У цій справі спір не стосується реалізації позивачем права на участь в самоврядуванні приватних виконавців, зокрема, у прийнятті рішень самоврядної організації, або здійснення виборних функцій, а пов`язаний з вчиненням відповідачем владних функцій - прийняття оскаржуваного Порядку №74, який є обов`язковим до виконання приватними виконавцями.
Системний аналіз викладеного дає підстави для висновку про те, що Порядок №74, є локальним нормативно-правовим актом, а тому спір щодо його оскарження підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Отже, суд вважає безпідставними доводи відповідача, що на спірні правовідносини не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Розглянувши доводи позивача щодо відсутності у Ради приватних виконавців України повноважень на прийняття Порядку №74 та невідповідності останнього положенням Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», суд зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 46 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», самоврядування приватних виконавців ґрунтується на принципах виборності, гласності, підзвітності та обов`язковості для виконання приватними виконавцями рішень органів самоврядування приватних виконавців.
Згідно з частиною п`ятою статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», у разі зупинення діяльності приватного виконавця на підставі пунктів 1-4, 6 частини першої цієї статті приватний виконавець зобов`язаний вирішити питання про його заміщення іншим приватним виконавцем.
Відповідно до частини шостої статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», у разі зупинення діяльності приватного виконавця на підставі пункту 5 частини першої цієї статті, а також за поданням ради приватних виконавців регіону на підставі пункту 2 частини першої цієї статті Міністерство юстиції України у визначеному ним порядку вирішує питання про заміщення такого приватного виконавця іншим приватним виконавцем.
Згідно з частинами сьомою та восьмою статті 42 Закону України Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець, який заміщує приватного виконавця, вчиняє виконавчі дії від свого імені та прикладає особисту печатку. Такий приватний виконавець зобов`язаний окремо вести діловодство за приватного виконавця, якого він заміщує. Заміщення приватного виконавця припиняється в день поновлення приватним виконавцем діяльності.
Відповідно до підпункту 5 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану»: приватний виконавець, який зупиняє свою діяльність, може заміщуватися приватним виконавцем, який здійснює свою діяльність в іншому виконавчому окрузі, крім випадків, коли офіс приватного виконавця, який здійснюватиме заміщення, розташований у територіальній громаді, що належить до територій, на яких ведуться активні бойові дії, або тимчасово окупованих територій відповідно до переліку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої Російською Федерацією території України.
Згідно з підпунктом 10 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану»: у разі зупинення діяльності приватного виконавця на підставі пунктів 3, 4, 6 частини першої статті 42 цього Закону приватний виконавець протягом 10 робочих днів з дня отримання наказу Міністерства юстиції України про зупинення його діяльності зобов`язаний вирішити питання про своє заміщення іншим приватним виконавцем та у той самий строк надати Міністерству юстиції України засвідчену належним чином копію договору про його заміщення іншим приватним виконавцем. Якщо протягом зазначеного строку приватним виконавцем не вирішено питання про заміщення та не надано відповідну копію договору, приватний виконавець, який здійснюватиме його заміщення, визначається Міністерством юстиції України на підставі пропозиції Ради приватних виконавців України. Якщо Радою приватних виконавців України протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту Міністерства юстиції України не надано відповідну пропозицію, приватний виконавець, який здійснюватиме заміщення, визначається Міністерством юстиції України самостійно.
З метою забезпечення реалізації завдань самоврядування приватних виконавців, відповідно до приписів частини першої статті 47 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» утворено Асоціацію приватних виконавців України, яка є некомерційною професійною організацією, що об`єднує всіх приватних виконавців України.
Відповідно до статті 48 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», органами Асоціації приватних виконавців України є: 1) з`їзд приватних виконавців регіону (Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя); 2) рада приватних виконавців регіону (Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя); 3) голова ради приватних виконавців регіону; 4) Рада приватних виконавців України; 5) Голова Ради приватних виконавців України; 6) ревізійна комісія; 7) з`їзд приватних виконавців України. Асоціація приватних виконавців України може утворювати інші органи, необхідні для виконання повноважень, визначених цим Законом.
Так, згідно з частиною першою статті 54 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», в період між з`їздами приватних виконавців України функції самоврядування приватних виконавців здійснює Рада приватних виконавців України. Повноваження і порядок роботи Ради приватних виконавців України визначаються цим Законом та Положенням про Раду приватних виконавців України, що затверджується з`їздом приватних виконавців України. Рада приватних виконавців України підконтрольна і підзвітна з`їзду приватних виконавців України.
Відповідно до частини п`ятої статті 54 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Рада приватних виконавців України: 1) формує порядок денний, скликає та забезпечує проведення з`їзду приватних виконавців України; 2) забезпечує виконання рішень з`їзду приватних виконавців України; 3) затверджує положення про з`їзд приватних виконавців регіону, раду приватних виконавців регіону та інші регіональні органи у разі їх утворення Асоціацією приватних виконавців України; 4) забезпечує діяльність органів, утворених Асоціацією приватних виконавців України; 5) встановлює розмір та порядок сплати членських внесків Асоціації приватних виконавців України; 6) бере участь у розробленні та погоджує проекти нормативно-правових актів, визначені цим Законом; 7) приймає рішення про внесення Міністерству юстиції України клопотання про зупинення діяльності приватного виконавця у випадках, передбачених цим Законом; 8) приймає рішення про внесення до Дисциплінарної комісії подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності; 9) сприяє діяльності рад приватних виконавців регіонів, координує їхню діяльність; 10) сприяє забезпеченню гарантій діяльності приватних виконавців; 11) приймає рішення про розпорядження коштами і майном Асоціації приватних виконавців України відповідно до затвердженого з`їздом приватних виконавців України кошторису; 12) розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність рад приватних виконавців регіонів, їх голів, скасовує рішення рад приватних виконавців регіонів; 13) забезпечує створення і ведення веб-сайту Асоціації приватних виконавців України; 14) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та статутом Асоціації приватних виконавців України.
Суд наголошує, що положення статті 47 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» чітко вказують, що перелік повноважень Ради приватних виконавців України, наведений у цій статті не є вичерпним.
Водночас, Рада приватних виконавців України, як орган Асоціації приватних виконавців України, здійснює функції самоврядування приватних виконавців у період між З`їздами приватних виконавців України, яке відповідно до статті 46 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ґрунтується на принципах виборності, гласності, підзвітності та обов`язковості для виконання приватними виконавцями рішень органів самоврядування приватних виконавців.
Саме в межах цих повноважень Рада приватних виконавців України приймає рішення, що мають нормативний характер та регулюють окремі питання діяльності окремих органів самоврядування та приватних виконавців. Такі акти є локальними нормативними актами професійного самоврядування, обов`язковими для виконання приватними виконавцями.
Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» прямо делегує органам професійного самоврядування (до яких відноситься Рада приватних виконавців України) повноваження щодо врегулювання окремих питань організації професійної діяльності приватних виконавців. 
Відповідно, Рада приватних виконавців України уповноважена деталізувати законодавче регулювання шляхом затвердження порядків, положень, регламентів та інших актів.
Отже, суд відхиляє доводи позивача про відсутність у Ради приватних виконавців України повноважень на прийняття Порядку №74.
Крім вказаного, позивач у позовній заяві зазначає, що Порядок №74 не відповідає положенням Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», оскільки встановлює обов`язок приватного виконавця інформувати Голову Ради приватних виконавців регіону свого виконавчого органу та Голову Ради приватних виконавців України про обставини зупинення діяльності, вирішення питання про його заміщення, неможливості у визначений законом строк самостійно вирішити питання про заміщення; суперечить положенням пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» - щодо порядку заміщення приватного виконавця у період дії воєнного стану.
Як зазначено вище, загальні засади інституту заміщення приватного виконавця врегульовані положеннями статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Так, на переконання суду, Порядок №74 конкретизує законодавчі приписи щодо заміщення приватного виконавця, визначає процедуру призначення виконавця, який здійснюватиме заміщення, визначає особливості реалізації окремих права та обов`язки учасників відповідних правовідносин, не врегульовані Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Суд вважає, що Порядок №74 відповідає вимогам Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», оскільки не встановлює нових правових норм, які змінюють чи обмежують права приватних виконавців або сторін виконавчого провадження, а лише конкретизує механізм реалізації законодавчо визначеної процедури заміщення приватного виконавця.
За таких обставин, Порядок №74 не створює нових повноважень Ради приватних виконавців України, а лише визначає внутрішню процедуру реалізації вже наданих законом повноважень, зокрема критерії, послідовність дій, порядок прийняття рішення та оформлення відповідного подання про заміщення.
Окремо суд звертає увагу на те, що положення Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» не містять заборони на встановлення обов`язку приватного виконавця щодо інформування Голови Ради приватних виконавців регіону свого виконавчого органу та Голови Ради приватних виконавців України про обставини зупинення діяльності, вирішення питання про його заміщення, неможливості у визначений законом строк самостійно вирішити питання про заміщення. 
Крім того, суд наголошує, що Порядок №74 не містить приписів, які б визначали особливу процедуру заміщення приватного виконавця під час дії воєнного стану.
Натомість, процедура заміщення приватного виконавця під час дії воєнного стану урегульована положеннями пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Отже, на переконання суду, заміщення приватного виконавця у період дії воєнного стану здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених пунктом 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», як акта вищої юридичної сили.
З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивачки про невідповідність Порядку №74 положенням Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відтак, ураховуючи всі доводи, які наведені позивачкою у позовній заяві, суд зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

VI. Судові витрати.
Відповідно до частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, а позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ухвали Київського окружного адміністративного суду 17.03.2025, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.