ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 822/3343/17
адміністративне провадження № К/9901/51979/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Васильєвої І.А.,
суддів: Юрченко В.П.,  Хохуляка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Головного управління ДФС у Хмельницькій області
на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.02.2018 (суддя Шевчук О.П.),
та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 (судді: Совгира Д.І., Загороднюк А.Г., Курко О.П.),
у справі №822/3343/17
за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДФС у Хмельницькій області
про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.04.2017 № 0001751303, № 0001741303, № 0001731303, № 0001681303, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.04.2017 № 0001711303 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.04.2017 № Ф-0001711303.
Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач покликався на безпідставність викладених в акті перевірки висновків податкового органу про порушення положень податкового законодавства, а також законодавства щодо обчислення та сплати єдиного соціального внеску.
Зокрема, позивач не погодився з висновками контролюючого органу щодо безпідставності включення до складу витрат за звітний період грудня 2016 року сум за операціями, оплата за якими фактично здійснена у січні 2017 року.
Обґрунтовуючи свою позицію, позивач зазначив, що господарська операція з постачання товару відбулася у грудні 2016 року, у зв`язку з чим саме у цьому періоді у нього виникла кредиторська заборгованість перед постачальником. Відтак, з огляду на принцип нарахування, відповідні витрати підлягали відображенню саме у звітному періоді їх виникнення.
Позивач наголосив, що оплата товару у січні 2017 року була здійснена з урахуванням передбаченої договором відстрочки платежу та не впливає на момент визнання витрат.
У зв`язку з цим позивач вважав помилковими висновки контролюючого органу про необхідність відображення спірних витрат у періоді фактичної оплати, оскільки такі висновки не враховують моменту виникнення зобов`язання
Крім того, позивач не погодився з висновками контролюючого органу щодо неможливості віднесення до складу витрат сум, сплачених за договором про надання правової допомоги, з підстав їх непов`язаності з господарською діяльністю.
Позивач зазначив, що відповідні послуги безпосередньо пов`язані з його господарською діяльністю, оскільки були спрямовані на захист його прав та законних інтересів як суб`єкта підприємницької діяльності у спорі щодо оскарження податкових повідомлень-рішень.
У зв`язку з цим позивач вважав помилковими висновки контролюючого органу про відсутність зв`язку таких витрат із господарською діяльністю та, як наслідок, безпідставність їх невключення до складу витрат.
Також, позивач не погодився з висновками контролюючого органу про безпідставне віднесення до складу витрат сум, понесених на придбання автозапчастин та шин, за відсутності актів виконаних робіт з ремонту транспортних засобів. 
Позивач зазначив, що відповідні ремонтні роботи здійснювалися ним самостійно, без залучення третіх осіб, у зв`язку з чим акти виконаних робіт як первинні документи не складалися.
За таких обставин сам по собі факт відсутності актів виконаних робіт не може бути безумовною підставою для висновку про безпідставність включення вартості придбаних запчастин та шин до складу витрат.
Не погодився позивач й із застосуванням до нього штрафних санкцій за ненадання під час перевірки документів, зазначаючи, що відповідний запит контролюючого органу був отриманий ним після проведення перевірки, у зв`язку з чим об`єктивно був позбавлений можливості надати такі документи.
Позивач вважає помилковими висновки контролюючого органу щодо невідображення ним у звітності доходів, виплачених фізичним особам-підприємцям, оскільки вважає, що у податковому розрахунку відображаються доходи, нараховані виключно фізичним особам. Водночас, у зв`язку з тим, що спірні виплати здійснювалися на користь фізичних осіб-підприємців, позивач вважає, що обов`язок щодо їх відображення у відповідному розрахунку у нього був відсутній.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.02.2018, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018, адміністративний позов задоволено.
Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, Головне управління ДФС у Хмельницькій області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідач зазначає, що відповідно до вимог податкового законодавства до витрат можуть бути віднесені лише ті суми, які підтверджені належними первинними документами, зокрема платіжними дорученнями, квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що підтверджують факт їх оплати.
На думку відповідача, це свідчить про необхідність відображення витрат лише за фактом їх безпосередньої оплати незалежно від того, коли відбулося постачання товару, а тому спірні господарські операції підлягали відображенню саме у січня 2017 року, а не грудні 2016 року.
Щодо витрат на придбання автозапчастин відповідач зазначає, що позивачем підтверджено лише факт їх придбання, однак не надано належних доказів використання таких запчастин у процесі здійснення господарської діяльності, зокрема під час ремонту транспортних засобів.
У зв`язку з цим, на думку відповідача, позивач не довів зв`язок понесених витрат із господарською діяльністю, а відтак підстави для їх включення до складу витрат відсутні.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу відповідач зазначає, що такі витрати не пов`язані безпосередньо з отриманням доходу від господарської діяльності, а відтак не можуть бути віднесені до складу витрат.
Позивач подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти викладених у ній доводів та просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 зареєстрований 11.02.2003 як фізична особа-підприємець, основним видом господарської діяльності якого є оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами (КВЕД 46.32).
Посадові особи Головного управління ДФС у Хмельницькій області на підставі направлень від 27.02.2017 № 332, № 333, згідно із підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України), підпункту 13.1.2 пункту 13.1 статті 13 Закону України "Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон про ЄСВ), наказу від 16.02.2017 № 31 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на І квартал 2017 року провели документальну планову виїзну перевірку діяльності позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, валютного іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2016.
За результатами перевірки відповідач склав акт від 28.03.2017 № 0289/22-01-13-03/ НОМЕР_1 , яким встановив порушення:
- пунктів 3.2-3.6 Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 21.01.2014 № 49, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 розділу IV ПК України - за 2015-2016 роки не у повному обсязі подано розрахунки за формою 1 ДФ, а саме: не відображено суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь фізичних осіб-підприємців за 157 ознакою доходу «дохід виплачений самозайнятій особі»; 
- пунктів 44.1, 44.3, 44.5 статті 44, статті 85 ПК України - не надано в повному обсязі документи для проведення перевірки, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.
На підставі висновків зазначеного акта перевірки відповідач ухвалив:
- податкове повідомлення-рішення від 25.04.2017 № 0001681303, яким позивачу визначив суму грошового зобов`язання за податком на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 205023,73 грн, зокрема: за основним платежем - 164018,98 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 41004,75 грн; 
- податкове повідомлення-рішення від 25.04.2017 № 0001731303, яким позивачу визначив суму грошового зобов`язання за військовим збором в розмірі 17131,75 грн, зокрема: за основним платежем - 13705,40 грн і за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3426,35 грн;
- податкове повідомлення-рішення від 25.04.2017 № 0001741303 та № 0001751303, якими до позивача застосував штрафні санкції в розмірі по 510,00 грн; 
- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.04.2017 № 0001711303, яким до позивача застосував штрафні санкції в сумі 8444,97 грн;
- вимогу від 25.04.2017 № Ф-0001711303 про сплату суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 79293,66 грн.
Стаття 177 Податкового кодексу України визначає особливості оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України (тут та надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
За положеннями пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:
- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп. 177.4.1);
- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством (пп. 177.4.2);
- суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи підприємця (пп. 177.4.3);
- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (пп. 177.4.4).
Не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.
Згідно з пунктом 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести облік доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.
Таким чином, зміст вищенаведених норм свідчить про те, що необхідною умовою для віднесення витрат, понесених платником податку на придбання товарів (послуг), до складу витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб, є безпосередній зв`язок з отриманням доходу. Фізична особа - підприємець до складу витрат має право включати документально підтверджені витрати господарської діяльності, пов`язані з отриманням такого доходу.
Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 31.01.2020 у справі № 520/10776/18, від 27.08.2020 у справі № 818/1549/17.
Відповідно пункту 6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 №481 (далі - Порядок № 481; чинний на час виникнення спірних правовідносин), у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов`язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг.
Згідно із пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.
За змістом підпункту 1 частини першої статті 4, підпункту 2 частини першої статті 7, частини п`ятої статті 8 Закону про ЄСВ для фізичних осіб-підприємців, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб нараховується єдиний внесок у розмірі 22 відсотки. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Насамперед Верховний Суд звертає увагу, що спірні донарахування податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску є похідними від одних й тих самих епізодів порушення, які, за висновками контролюючого органу, полягають у неправомірному віднесенні позивачем певних сум до складу витрат, що спричинило заниження показників, які є базою нарахування відповідних податкових зобов`язань.
Так, судами встановлено, що між позивачем як покупцем та Публічним акціонерним товариством «Миронівський хлібопродукт» як постачальником укладено договір поставки від 19.12.2016 № ПФ17-28/ЦО, відповідно до умов якого позивач придбавав товар на умовах товарного кредиту. Строки та порядок оплати товару визначалися щодо кожного асортименту товару в Додатку 1 до договору, згідно з яким покупцю було встановлено відстрочку платежу від 7 до 10 банківських днів з моменту поставки товару.
На виконання умов цього договору сторонами підписано акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.12.2016 по 31.12.2016, згідно з яким кредиторська заборгованість позивача перед постачальником за фактично отриманий товар станом на 31.12.2016 становила 1029668,10 грн.
Виникнення цієї кредиторської заборгованості було зумовлене саме придбанням товару на умовах товарного кредиту з відстрочкою платежу, передбаченою договором, а факт здійснення відповідних господарських операцій підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, зокрема податковими, видатковими та товарно-транспортними накладними, деклараціями про оптову ціну на продовольчі товари, щодо яких запроваджено державне регулювання, а також актами приймання-передачі продукції.
При цьому матеріалами справи також підтверджується, що зазначена кредиторська заборгованість була погашена позивачем у січні 2017 року відповідно до умов договору, що підтверджується платіжними дорученнями від 04.01.2017, 06.01.2017, 11.01.2017, 12.01.2017.
Вказані господарські операції позивачем були відображені у складі витрат за звітний період грудня 2016 року.
Водночас контролюючий орган виходив з того, що такі витрати мали бути включені до складу витрат не у періоді поставки товару та виникнення кредиторської заборгованості, а у тому звітному періоді, в якому відбулася їх фактична оплата, тобто у січні 2017 року.
При цьому відповідач посилається на положення пункту 6 Порядку № 481, де, як вже вказувалося вище, зазначено, що документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг.
На думку відповідача, якщо документом, який дозволяє віднести відповідну операцію до витрат, є лише документ про оплату, то саме з моменту фактичної оплати виникає право на відображення таких сум у складі витрат.
Отже, спір між сторонами у цій частині зводиться до визначення моменту, в якому позивач мав право віднести спірні суми до складу витрат: за фактом виникнення зобов`язання за отриманий товар чи за фактом здійснення його оплати.
Колегія суддів звертає увагу, що правове регулювання оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців на загальній системі оподаткування передбачає застосування касового методу обліку витрат, за яким до складу витрат включаються фактично здійснені та належним чином підтверджені витрати.
Саме на такому підході наголосив Верховний Суд у постанові від 26.07.2022 у справі № 820/4731/17, зазначивши, що витрати фізичної особи-підприємця, які враховуються при визначенні чистого оподатковуваного доходу мають бути фактично здійснені та підтверджені належно оформленими розрахунковими документами.
З огляду на наведене визначальним для вирішення цього спору є з`ясування, чи може поставка товару на умовах товарного кредиту з відстрочкою платежу, за наявності сформованої кредиторської заборгованості станом на кінець звітного періоду, вважатися фактичним здійсненням витрат у розумінні статті 177 ПК України, чи право на віднесення таких сум до витрат виникає виключно після їх оплати.
Вирішуючи спір у цій частині та погоджуючись із доводами позивача про правомірність включення спірних сум до витрат у грудні 2016 року за фактом поставки товару та виникнення кредиторської заборгованості, суди попередніх інстанцій не врахували особливостей правового регулювання визначення витрат фізичної особи-підприємця, для якого застосовується касовий метод обліку витрат.
Водночас суди попередніх інстанцій, визнаючи правомірним включення позивачем спірних сум до витрат за фактом поставки товару, не надали належної оцінки доводам контролюючого органу щодо застосування саме касового методу обліку витрат та не з`ясували, чи узгоджується віднесення таких сум до витрат у грудні 2016 року з наведеним правовим підходом.
Зокрема, суди не перевірили, чи сам факт виникнення кредиторської заборгованості за договором товарного кредиту без здійснення оплати у відповідному звітному періоді є достатньою підставою для включення відповідних сум до витрат фізичної особи-підприємця.
За таких обставин висновки судів у цій частині є передчасними, а обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, з`ясовані не повною мірою, що зумовлює необхідність нового розгляду справи податкових повідомлень-рішень від 25.04.2017 № 0001681303, № 0001731303, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.04.2017 № 0001711303 та вимоги від 25.04.2017 № Ф-0001711303.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 25.04.2017 № 0001741303 колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність його прийняття.
Відповідно до пункту 119.2 статті 119 ПК України відповідальність у вигляді штрафу за неподання, подання не в повному обсязі, з недостовірними відомостями або помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, застосовується за умови, якщо такі недостовірні відомості чи помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку.
Отже, сама по собі наявність помилок чи невідображення певних відомостей у відповідній звітності не є достатньою підставою для застосування штрафу, передбаченого цією нормою, якщо відсутні передбачені нею наслідки.
У спірних правовідносинах судами встановлено, а відповідачем не спростовано, що невідображення позивачем відповідних виплат на користь фізичних осіб-підприємців не призвело ані до зменшення чи збільшення податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, ані до зміни платника податку.
Верховний Суд акцентує увагу, що штраф, передбачений пунктом 119.2 статті 119 ПК України, підлягає застосуванню лише у випадку, коли недостовірні відомості або помилки, допущені в податковій звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку.
Утім, факт зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань позивачу з податку на доходи фізичних осіб чи зміни платника цього податку відповідач не довів.
За таких обставин передбачені пунктом 119.2 статті 119 ПК України підстави для застосування штрафних санкцій були відсутні, а тому висновки судів про протиправність податкового повідомлення-рішення від 25.04.2017 № 0001741303 є правильними.
Колегія суддів також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 25.04.2017 № 0001751303 про застосування до позивача штрафних санкцій у розмірі 510,00 грн за ненадання документів у повному обсязі для проведення перевірки.
Судами встановлено, що запит контролюючого органу щодо надання відповідних документів був отриманий позивачем 05.05.2017, тобто вже після завершення перевірки. При цьому контролюючий орган указаних обставин не спростував.
За таких умов позивач об`єктивно був позбавлений можливості виконати вимоги такого запиту під час проведення перевірки, а тому висновки контролюючого органу про наявність підстав для застосування штрафних санкцій є безпідставними.
Відтак колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у цій частині.
За таких обставин, касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу відповідача, вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині щодо податкових повідомлень-рішень від 25.04.2017 № 0001681303, № 0001731303, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.04.2017 № 0001711303 та вимоги від 25.04.2017 № Ф-0001711303 передчасними та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 КАС України, а відтак таке судові рішення у вказаній частині не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.
За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущено як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, а відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Хмельницькій області задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.02.2018 та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 у частині позовних вимог щодо податкових повідомлень-рішень від 25.04.2017 №0001681303, №0001731303, рішення від 25.04.2017 № 0001711303 та вимоги від 25.04.2017 № Ф-0001711303 скасувати.
Справу №822/3343/17 у зазначеній частині позовних вимог направити на новий розгляд до Хмельницького окружного адміністративного суду.
У решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.02.2018 та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді | І.А. Васильєва В.П. Юрченко   В.В. Хохуляк