Провадження № 1-кп/537/310/2026 
Справа № 537/4070/26 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.07.2026  року м. Кременчук
Крюківський районний суд м.Кременчука в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду із застосуванням відеоконференцзв`язку, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.04.2026 року за №12026170530000188, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лубни Полтавської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, який одружений, не працює, учасник бойових дій, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,
у с т а н о в и в :
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №39/нст від 07.02.2025 року солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_4 , призначений на посаду водія-розвідника 3 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти вказаної військової частини, поставлений на всі види забезпечення.
27.04.2026 року близько 09 год. 30 хв., тобто під час воєнного стану, ОСОБА_4 перебував на у кафе-барі «Пиво на розлив», що знаходиться за адресою: м. Кременчук, вул. Набережна Лейтенанта Дніпрова, буд. 80-А, де познайомився під час сумісного розпиття алкогольних напоїв із ОСОБА_6 , в якого на правій руці безіменного пальця помітив золоту обручку. В цей час у ОСОБА_4 виник прямий умисел спрямований на відкрите заволодіння чужим майном в умовах воєнного стану, введеного на всій території України відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 та Закону «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнногу стану в Україні» (реєстр. №2102-ІХ; в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб) зі змінами, який у подальшому неодноразово продовжувався. 
ОСОБА_4 реалізовуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, з метою власного незаконного збагачення, керуючись корисливим мотивом та метою, вийшов з кафе-бару «Пиво на розлив» спільно із ОСОБА_6 та зайшов з ним за вказане приміщення, де під час паління цигарок ОСОБА_4 прижав ОСОБА_6 до стіни та кулаком правої руки завдав йому декілька ударів в район тулубу, тим самим подолав опір потерпілого, й в умовах воєнного стану шляхом ривку відкрито заволодів з безіменного пальця правої руки ОСОБА_6 його золотою обручкою, 500 проби, вартістю 10532, 86 грн. Після чого ОСОБА_4 зник з місця вчинення злочину, а викраденим чужим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 10532,86 грн.
Таким чином ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнавав вину у вчиненні злочину, в якому він обвинувачується, за обставин, наведених в обвинувальному акті. Повідомив, що вину у відкритому викраденні майна ОСОБА_6 визнає добровільно, ніхто на нього не тиснув, не чинив насильства ані фізичного, ані психологічного. Обручку потерпілого ОСОБА_6 він здав у ломбард. Але його дружина викупила цю каблучку з ломбарду та віддала слідчому. Таким чином ОСОБА_4 добровільно відшкодував потерпілому заподіяну шкоду.
Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання щодо скороченого порядку розгляду кримінальної справи у зв`язку з визнанням вини обвинуваченим і суд згідно ч. 3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються .
Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі, не заперечував проти спрощеного порядку розгляду справи, покарання просив винести на розсуд суду. 
Відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
На підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд при встановлені фактичних обставин справи за клопотанням прокурора, з яким погодилися обвинувачений та його захисник, обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням доказів, які характеризують його особу.
Вина обвинуваченого підтверджується його особистими поясненнями, в істинності та добровільності яких сумнівів у суду не виникає. 
А тому в межах висунутого обвинувачення, суд вважає доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна в умовах воєнного стану.
В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ст.65 КК України, реалізуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд при призначенні покарання враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином проти власності.
Разом з тим суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який має середню спеціальну освіту, одружений, був військовослужбовцем за мобілізацією, учасник бойових дій, не перебуває під диспансерним або консультативним наглядом у психоневрологічному та у наркологічному диспансері, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
З повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 №940/36364-в від 26.05.2026 року вбачається, що ОСОБА_4 проходив в цій частині службу за мобілізацією на посаді водія-розвідника. ОСОБА_4 посередньо характеризувався за цим місцем проходження служби.
Згідно з характеристикою начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2026 року, ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні з 22.04.2025 року по 23.04.2025 року. Був виписаний з лікувального відділення за порушення лікувального режиму. З 23.04.2025 року рахується таким, що самовільно залишив військову частину. 
ОСОБА_4 раніше не судимий в силу ст.89 КК України. 
Обставини, які в силу ст.66 КК України пом`якшують покарання, – добровільне відшкодування потерпілому заподіяної шкоди.
Суд вважає, що не вказують на щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення визнання ОСОБА_4 своєї вини під тиском зібраних органами досудового розслідування доказів. 
Обставини, які в силу ст.67 КК України обтяжують покарання, – відсутні (не зазначені в обвинувальному акті).
Враховуючи думку потерпілого, прокурора, наведені обставини, які характеризують особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину проти власності, наявність обставини, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції закону за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, а саме позбавлення волі на строк 7 років. Саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення нових злочинів.
Суд не вбачає підстав призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст.69 КК України за відсутності декількох обставин, що пом`якшують покарання, з врахуванням його особи. Відсутні визначені ст.75 КК України підстави для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк.
Пунктом 1 ч.4 ст.374 КПК України унормовано, що в резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Згідно з п.п."а" п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім відповідно до процедури, встановленої законом та у випадку, зокрема, законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.
Незважаючи на те, що відповідно до національного законодавства України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком суду, що набрав законну силу, з погляду ст.5 Конвенції воно розглядається як таке, що підпадає під наведений вище випадок (п. "а").
Згідно з правовою позицією, яка міститься в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 вересня 2024 року (справа №554/5107/22, провадження №51-2413км24), вирішення судом питання про обрання запобіжного заходу під час призначення покарання не є порушенням конституційних прав обвинуваченого, як і конвенційних прав, оскільки, виходячи з погляду ст.5 Конвенції, воно буде розглядатися як таке, що підпадає під п. «а», а саме законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом. Обрання судом запобіжного заходу у виді тримання під вартою не буде вважатися порушенням вимог закону, оскільки суд у цьому випадку діє як влада, що призначила покарання і забезпечує його виконання.
У справі «Руслан Яковенко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що підсудний вважається таким, який перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні п.п. «а» п.1 ст.5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим, словосполучення «після засудження» не має тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено. Слово «після» уп.п.«а» п.1 ст.5 Конвенції не просто означає, що ув`язнення має хронологічно відбуватися після «засудження»: крім цього, «ув`язнення» має бути наслідком, «випливати із засудження та залежати від нього» або відбуватися «на підставі» «засудження». Іншими словами, має існувати достатній причинно-наслідковий зв`язок між засудженням та зазначеним позбавленням волі.
Європейський суд із прав людини встановлював, що різні форми попереднього ув`язнення, яке не було частиною призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, становили ув`язнення особи «після засудження компетентним судом» (зокрема, рішення у справах «Ван Дроогенбрук проти Бельгії», «М. проти Німеччини», «Джеймс, Уеллс та Лі проти Сполученого Королівства». За таких обставин відповідне тримання під вартою не було частиною покарання, а радше випливало з «іншого заходу, пов`язаного з позбавленням свободи».
У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_4 був затриманий 27.04.2026 року, що підтверджено протоколом його затримання. Під час досудового розслідування до підозрюваного ОСОБА_4 застосовувався запобіжний захід тримання під вартою, а саме ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 29.04.2026 року у справі № 537/2774/26, провадження № 1-кс/537/292/2026 з моменту його затримання 27.04.2026 року до 25.06.2026 року, який був продовжений ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 23.06.2026 року у справі №537/4070/26, провадження 1-кп/537/310/2026 по 21.08.2026 року. 
З врахуванням наведених вище обставин, зокрема особи обвинуваченого, а також з врахуванням призначеного йому реального покарання у виді позбавлення волі в даному кримінальному провадженні за вчинення тяжкого злочину проти власності, суд вважає щодо ОСОБА_4 наявними ризики, передбачені п.1, п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховуватися від суду, вчинити нові кримінальні правопорушення. А тому з метою забезпечення виконання вироку, суд вважає за необхідне продовжити щодо ОСОБА_4 запобіжний захід тримання під вартою до набрання вироком законної сили, що відповідає положенням п. «а» ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Про обрання в аналогічний спосіб запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прийнято рішення, зокрема, в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 жовтня 2024 року (справа №760/14509/22, провадження №51- 5710 км 23), 28 лютого 2024 року (справа №333/5989/18, провадження №51-7682 км 23).
Вирок в частині застосування запобіжного заходу до обвинуваченого підлягає негайному виконанню, відповідно до ст.205 КПК України.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня ухвалення вироку 28.07.2026 року. 
На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_4 зарахувати у строк покарання у виді позбавлення волі його попереднє ув`язнення з моменту його затримання з 27.04.2026 року по 27.07.2026 року включно, із розрахунку день за день
На підставі ст.124 КПК України стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати на залучення експертів Полтавського НДЕКЦ МВС України в розмірі 1925,44 грн.
Долю речових доказів вирішити з дотриманням положень ст.100, ст.174 КПК України.
Цивільний позов у справі не заявлявся.
Керуючись ст.ст. 349, 370, 373, 374 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
Продовжити ОСОБА_4 запобіжний захід тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Рахувати ОСОБА_4 строк відбування покарання з дня ухвалення вироку 28.07.2026 року.
На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_4 зарахувати у строк покарання у виді позбавлення волі його попереднє ув`язнення з моменту його затримання 27.04.2026 року по 27.07.2026 року включно, із розрахунку день за день
На підставі ст.124 КПК України, стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта Полтавського НДЕКЦ МВС України в розмірі 1925,44 грн.
На підставі ст.174 КПК України скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 01.05.2026 року у справі №537/2774/26, провадження №1-кс/537/291/2026, ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 01.05.2026 року у справі №537/2774/26, провадження №1-кс/537/298/2026.
Відповідно до ст.100 КПК України, речові докази: 1) грошові кошти в сумі 2700 грн., куртку чорну з капюшоном, спортивні штани сірі, кросівки тканини сірі та кепку, темного кольору, які зберігаються у камері зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Кременчуцького районного управління поліції ГУНП в Полтавській області, – повернути власнику ОСОБА_4 ; 2) золоту обручку 500 проби, яка зберігається у камері зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Кременчуцького районного управління поліції ГУНП в Полтавській області, – повернути потерпілому ОСОБА_6 . 
Вирок суду може бути оскаржений в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Крюківський районний суд м. Кременчука з врахуванням положень ч.3 ст.349, ст.394 КПК України у строк 30 днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, в той же строк з моменту його вручення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. 
Разом з тим в частині продовження запобіжного заходу обвинуваченому – вирок підлягає негайному виконанню, відповідно до ст.205 КПК України.
Вручити учасникам процесу копію вироку негайно, після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, направити копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення.
Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право подати клопотання про помилування, ознайомлення з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Протягом строку апеляційного оскарження учасники судового провадження за їх клопотанням можуть ознайомитись з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1