Справа №560/289/19

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11 вересня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді  ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше несудимого, громадянина України, освіти середньої, неодруженого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12017180110000360 від 27 травня 2017 року,
В С Т А Н О В И В :

26 травня 2017 року, біля 23-ї години, ОСОБА_4 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під`їхав своїм автомобілем марки "ВАЗ-2121" д.н.з. НОМЕР_1 , та зупинився біля проїжджої частини дороги вулиці Л. Українки с. Золоте Сарненського (раніше - Дубровицького) району Рівненської області. В цей момент по вулиці Л. Українки с. Золоте, на мотоциклі марки «Вайпер», з лівого боку, рухався ОСОБА_7 . Не надавши дорогу ОСОБА_7 , водію мотоцикла марки «Вайпер», ОСОБА_4 почав виїжджати з другорядної дороги на проїжджу частину головної дороги вулиці Л. Українки, чим порушив п.п. 2.9 а, 10.1 та 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно яких водієві заборонено керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху, водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, крім того на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїжджих частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху. В результаті порушення ОСОБА_4 вищевказаних пунктів правил дорожнього руху, відбулось зіткнення автомобіля марки "ВАЗ-2121" д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та мотоцикла марки «Вайпер» під керуванням ОСОБА_7 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому правого стегна, відкритого перелому правої гомілки зі зміщенням з дефектом кісткових та м`яких тканин (рани в дистальних відділах правого стегна, правої гомілки), які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент спричинення.
Своїми діями, які виразились в порушенні Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України. 
Судовий розгляд кримінального провадження №12017180110000360 від 27 травня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України, проведено в межах пред`явленого обвинувачення, згідно обвинувального акту, затвердженого 26 лютого 2019 року прокурором Дубровицького відділу Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області відповідно до статті 337 Кримінального процесуального кодексу України.
Згідно статті 370 Кримінального процесуального кодексу України, судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим та вмотивованим.
В силу частини 3 статті 62 Конституції України, статті 17 Кримінального процесуального кодексу України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Стаття 10 Кримінального процесуального кодексу України встановлює рівність всіх перед законом і судом.
Відповідно до частини 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статей 10 і 11 Загальної Декларації прав людини та статті 14 Міжнародного Пакту про громадські та політичні права, кожна людина, яка звинувачується у вчиненні злочину, має право вважатися безвинною доти, доки її вина не буде встановлена законним чином шляхом прилюдного розгляду її справи незалежним і безстороннім судом на основі повної рівності, з додержанням всіх вимог справедливості, і з забезпеченням всіх можливостей для захисту.
При цьому, суд враховує, що однією із засад судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, пункт 4 статті 129 Конституції України. Принцип змагальності конкретизовано і в статті 22 Кримінального процесуального кодексу України, якою також встановлено, що під час кримінального провадження суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Пленум Верховного Суду України в Постанові №9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" в пункті 18, пункті 19 виснував, визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.
Правило частини 2 статті 6 Європейської конвенції з прав людини (презумпція невинуватості) вимагає, щоб обов`язок доказування покладався на сторону обвинувачення (справа "Капо проти Бельгії"). Відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", рішення Європейського Суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною. Так, у справі "Барбера, Мессегуе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1998 року пункт 146 Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного".
Відповідно до статті 373 Кримінального процесуального кодексу України, вирок може бути обвинувальним або виправдувальним. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Приймаючи рішення з постановлення обвинувального вироку у цьому кримінальному провадженні, суд вдається до безпосередньої оцінки доказів для належного обґрунтування прийнятого рішення і бере до уваги наступне.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений  ОСОБА_4  свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України не визнав, та пояснив, що в той день 26 травня 2017 року до 5-ї години вечора він працював у лісі, був втомлений, після того вдома повечеряв, випивши 100 грам горілки. Оскільки потрібно було поїхати до однієї людини, а це було десь через 5-6 годин після вечері, він сів за кермо власного автомобіля. Потрібно було їхати в другий кінець села. Проїхавши по вулиці, він зупинився. Вулиця була добре освітлена. Виїхавши зі своєї вулиці до перехрестя, відчув удар. Праве колесо стоїть на обочині. Він (потерпілий) був попереду за 8 метрів. Я просив його не рухатись, сам викликав швидку допомогу. Попросив  ОСОБА_8 набрати швидку на своєму телефоні, сказав, щоб швидка довго не затримувалась. Через 10-15 хвилин приїхала міліція та швидка допомога.
Я тоді був у тапках, захотів переодягнутись, у мене був сильний стрес. Поїхавши  додому, я переодягнувся, випив залпом "чекушку", що недопив напередодні. Після того здав кров. Я не знав, що будуть робити аналізи, ще місяць не міг прийти до тями, задумувався над тим, що сталось. Я давав гроші потерпілому, щоб допомогти, скільки міг, стільки і давав. 
Там були відеокамери, але на той час запис не зберігся, бо зберігаютья 13 днів. Я пішов до гогосподаря, але нічго з них незрозуміло, бо там його(потерпілого) вільна полоса була, він вайпером проїхав як "вжик", тобто на великій швидкості. Так як говорив потерпілий, я так далеко його не бачив. Люди, які бачили запис, здивувались, чого ОСОБА_8 виїхав на зустрічну смугу, його полоса руху була вільна. Півроку після всього того я не міг їхати за кермом.  Потерпілий весь час, вимагав гроші, то на таблетки, то на уколи, то в Рівному. Вину визнаю частково лише в тому, що якби після аварії я не випив спиртного, то ніяких аналізів не було б. 
У своїх поясненнях в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що є порушення у обох, ОСОБА_7 допустив перевищення швидкості, 100 м за 5 секунд. Окрім того, ОСОБА_4 пояснив, що  коли виїхав Мисько, то пішов мені прямо напереріз, вдарив в торець. Тому зіткнення і відбулось на зустрічній смузі (його смузі). Слідчий надав можливість ознайомитись з матеріалами кримінального провадження, але я був в стресі, не хотів вдивлятися. 
Він сприяв розкриттю кримінального правопорушення, був присутнім на всіх слідчих діях. Свою вину у вчиненому він не визнає, так як зробив все, щоб уникнути зіткнення.
Суд звертає увагу на те, що згідно показань від 25 лютого 2020 року, ОСОБА_4 вину визнавав частково, окрім того, добровільно відшкодував завдану шкоду в розмірі 42 640 грн.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 зазначив, що процесуальні повноваження прокурора у цьому провадженні є незаконними. Позиція сторони захисту полягає в тому, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з недоведеністю винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України. Обґрунтовуючи такі вимоги, захисник наголошує на тому, що наявна в матеріалах досудового розслідування постанова від 28 травня 2017 року про призначення прокурора ОСОБА_3 не містить підпису керівника Сарненської місцевої прокуратури. Спираючись на положення кримінального процесуального закону та правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15, сторона захисту стверджує, що відсутність відповідного підпису свідчить про здійснення процесуального керівництва у даному кримінальному провадженні неналежним суб`єктом. Як наслідок, усі зібрані під час досудового розслідування докази, а також процесуальні дії щодо повідомлення про підозру та висунення обвинувачення, були здійснені під наглядом особи, яка не мала на те законних повноважень, що в силу вимог статті 62 Конституції України тягне за собою безальтернативне визнання таких доказів недопустимими, як одержаних незаконним шляхом із суттєвим порушенням належної правової процедури. 
Тому просив закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч.1 ст.284 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_7  пояснив, що ввечері того дня їхав додому, їхав в напрямку Дубровиці. За декілька десятків метрів я побачив, що по зустрічній смузі їде автомобіль, який зупинився. Вирішив об`їжджати, де було більше місця. Відчув удар в праву сторону, відлетів на декілька метрів. ОСОБА_4 підбіг і почав кричати: «Де ти взявся?». Я попросив викликати швидку, ОСОБА_9 сказав, щоб викликав і сам кудись пішов, я взяв свій телефон і викликав швидку сам. Це було 26.05.2017, десь біля 10-ї год. вечора. Спиртне того дня я не вживав. Тоді, коли сталася аварія з ОСОБА_4 , асфальтне покриття було трохи вологе, бо перед тим ішов дощ.
Потерпілий ОСОБА_7 звернувся до суду із цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_4 . Позовна заява подана в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017180110000360 від 27 травня 2017 року. 
Позивач зазначає, що 26 травня 2017 року близько 23-ї години сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки ВАЗ-2121 під керуванням обвинуваченого та мотоцикла марки «Вайпер» під керуванням позивача. На переконання позивача, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення обвинуваченим вимог пунктів 2.9 а, 10.1 та 16.11 Правил дорожнього руху України. 
Позивач наголошує, що обвинувачений керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та не надав дорогу мотоциклу, виїжджаючи з другорядної дороги на головну. Внаслідок неправомірних дій обвинуваченого він отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому правого стегна та відкритого перелому правої гомілки зі зміщенням і дефектом тканин, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. 
Загальні витрати потерпілого на власне лікування, оперативні втручання, медичні препарати, харчування, а також витрати на проїзд до міст Рівного та Києва склали 98622 гривні 87 копійок. 
Потерпілий визнає, що обвинувачений у добровільному порядку частково відшкодував завдану матеріальну шкоду. Загальна сума добровільного відшкодування склала 42640 гривень 00 копійок, що включало грошові кошти у розмірі 320 доларів США, 300 доларів США, 700 доларів США, 1800 гривень та 5200 гривень. 
Враховуючи суму часткового погашення, позивач просить стягнути з відповідача залишок невідшкодованої майнової шкоди у розмірі 55982 гривні 87 копійок. 
На підтвердження понесених витрат сторона позивача надала суду копії медичних карток, виписок, епікризів, довідок, товарних чеків, квитанцій та проїзних квитків. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює у 100000 гривень 00 копійок. 
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він зазнав значного фізичного болю, емоційних та психологічних страждань у зв`язку з тяжким ушкодженням здоров`я. Моральна шкода виразилася у втраті довіри до оточуючих людей та втраті соціальних зв`язків. 
Позивач зазначає, що через погіршений стан здоров`я він отримав відмову у прийнятті на роботу, що призвело до безпорадності та неможливості самостійно заробляти кошти на оплату тривалого лікування. Окремо акцентується увага на тривалості лікування, нестабільному післяопераційному стані та наявності значних больових відчуттів, які періодично призводять до втрати свідомості. 
Сторона позивача ґрунтує свої вимоги на положеннях частин 1 та 2 статті 128 КПК України, які надають особі, якій кримінальним правопорушенням завдано шкоди, право пред`явити цивільний позов під час кримінального провадження. Вимоги щодо стягнення майнової шкоди обґрунтовуються приписами частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними діями, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивач також посилається на статтю 1195 Цивільного кодексу України, яка встановлює обов`язок фізичної особи, яка завдала шкоди каліцтвом, відшкодувати додаткові витрати на лікування, харчування та придбання ліків. 
Вимоги щодо компенсації моральної шкоди заявлені на підставі статті 23 та частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України. При визначенні розміру моральної шкоди позивач керується роз`ясненнями, викладеними у пунктах 3 та 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», враховуючи характер обсягу страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках та зусилля, необхідні для відновлення здоров`я. 
Потерпілий у судовому засіданні заявлений цивільний позов підтримав у повному обсязі. Свою позицію мотивував тим, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_4 йому було завдано тяжких тілесних ушкоджень. Зазначив, що на лікування та відновлення здоров`я він витратив 98622 гривні 87 копійок, з яких обвинувачений у добровільному порядку відшкодував 42640 гривень. Залишок майнової шкоди у розмірі 55982 гривні 87 копійок просить стягнути з обвинуваченого. Крім того, цивільний позивач наполягав на стягненні 100000 гривень моральної шкоди, оскільки він переніс сильний фізичний біль, тривалий час був позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, втратив можливість працевлаштуватися та продовжує відчувати постійні болі, що вимагає тривалої реабілітації. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі, спираючись на надані письмові докази, медичну документацію та фіскальні чеки.

Представник потерпілого ОСОБА_7  - адвокат  ОСОБА_6 в судовому засіданні відносно міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 просив суд обрати йому максимальний термін покарання у виді позбавленням волі на строк 8 років. У судових дебатах представник потерпілого наполягав на повній доведеності вини ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху за ч. 2 ст. 286 КК України, звернувши увагу суду на те, що внаслідок ДТП потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, а обвинувачений вину у вчиненому не визнав і намагався перекласти відповідальність на потерпілого. Зважаючи на наявність обтяжуючої обставини - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність дійсного щирого каяття, яке б відповідало критеріям, визначеним у постанові Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к, сторона потерпілого вважає неможливим виправлення особи без її ізоляції від суспільства та просить призначити максимальне покарання у виді 8 років позбавлення волі. Одночасно представник потерпілого просив задовольнити заявлений цивільний позов у повному обсязі, стягнувши з обвинуваченого на користь потерпілого 55 982,87 грн матеріальних збитків та 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Прокурор  ОСОБА_3  підтримала висунуте обвинуваченому ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України і зазначила, що доводиться воно зібраними в ході досудового розслідування по справі доказами, які було вивчено і досліджено судом, не погоджується із позицією обвинуваченого і захисту про відсутність доказів щодо того, що процесуальні повноваження прокурора у цьому провадженні є незаконними. Зазначила, що ОСОБА_4 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що призвело до заподіяння потерпілому ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень. Незважаючи на те, що обвинувачений не визнав своєї вини та пояснив зіткнення діями потерпілого, його провина повністю підтверджується сукупністю зібраних доказів, зокрема:
протоколом ОМП від 26.05.17 року біля житлового будинку ОСОБА_10 , де відбулось ДТП;
протоколами слідчих експериментів з ОСОБА_7 від 14.05.2018, 21.08.2018 та ОСОБА_9 від 25.05.2018, 21.08.2018.
висновоком судово-токсикологічної експертизи №588 (концентрація алкоголю в крові ОСОБА_4 становила 1,56% проміле, (середній ступінь алкогольного сп`яніння);
висновоком судово-медичної експертизи №218 (стосовно заподіння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , як і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень);
висновками технічного стану транспортних засобів;
висновком інженерно-транспортної експертизи, яка встановила місце контактування даних ТЗ;
висновком інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП, згідно якого дії ОСОБА_11 перебувають в причинному зв`язку з ДТП, оскільки, останній повинен був діяти відповідно до вимог п.п.10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України.
Аналізуючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності, що не суперечать один одному, прокурор вважає, що вина  ОСОБА_4 , незважаючи на повне невизнання ним своє винни у скоєнні даного кримінального правопорушення, повністю доведена, а його умисні дії вірно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України. Зважаючи на відсутність пом`якшуючих обставин і наявність обтяжуючої обставини - вчинення правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, прокурор просить суд визнати ОСОБА_4 винним та призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Крім того, сторона обвинувачення вимагає стягнути з підсудного процесуальні витрати на проведення експертиз у сумі 6698,84 гривні, повернути транспортні засоби та інші речові докази їхнім законним власникам, а також наголошує на законності процесуальних повноважень прокурора у даному провадженні, що підтверджується належним чином підписаною постановою. В судових дебатах прокурор щодо аргументів захисника обвинуваченого про наявність постанови про призначення прокурора без підпису керівника зазначила, що наведений правовий висновок стосується наслідків відсутності постанови про призначення прокурора або групи прокурорів у матеріалах досудового розслідування взагалі або її непідписання службовою особою. Тобто, йдеться про ситуацію, коли повноваження прокурора не підтверджені належним процесуальним рішенням. У даному випадку таких обставин не встановлено. В судовому засідання прокурором долучено постанову про призначення прокурора, підписану керівником органу прокуратури. Вказану постанову досліджено судом. До того ж, заслухано пояснення слідчого у провадженні – ОСОБА_12 , який пояснив, що постанова без підпису випадково була вшита ним у матеріали кримінального провадженння. При цьому, судом вирішено питання повноважень прокурора не на підставі витягу з ЄРДР, а на підставі згаданої дослідженої постанови, що повністю відповідає вимогам законодавства. Тому доводи захисника про непідтвердження повноважень прокурора під час судового розгляду не підтвердились.

Оцінюючи досліджені по справі докази з точку зори належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності за взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку про доведеність пред`явленого  ОСОБА_4 обвинувачення.
Судом встановлено, що вина  ОСОБА_4 підтверджується наступними доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду, зокрема:
протоколом огляду місця події від 26.05.2017 року біля житлового будинку ОСОБА_10 , де відбулась дорожньо-транспортна пригода (а.к. п. 12-23);
постановою освідування особи від 27.05.2017 (а.к.п. 25);
протокол отримання біологічних зразків для експертизи від 27.05.2017, а саме: крові ОСОБА_4 (а.к.п. 26);
протоколом слідчого експерименту з ОСОБА_7 від 14.05.2018 (а.к.п. 36-41);
протоколом слідчого експерименту ОСОБА_4 від 25.05.2018 (а.к.п. 42-48);
протоколом слідчого експерименту з ОСОБА_4 від 21.08.2018 (а.к.п. 49-50);
протоколом слідчого експерименту з ОСОБА_7 від 21.08.2018 (а.к.п. 51-52 );
висновоком судово-токсикологічної експертизи №588 від 26.06.2017 та висновком експерта №990 від 26.06.2017, згідно з яким концентрація алкоголю в крові ОСОБА_4 становила 1,56% проміле, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння (а.к.п. 54-55);
висновоком судово-медичної експертизи №218 стосовно заподіння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент спричинення (а.к.п.57-58);
висновком експерта №3.1-392/17 від 18.07.2017 щодо технічного стану транспортних засобів, згідно з яким на момент проведення експертного дослідження гальмівна система мотоцикла марки "VIPER- V150A" з реєстраційним номером НОМЕР_2 знаходилась в стані часткової відмови, а система рульового керування - в стані повної відмови, через пошкодження рульового керма та вилки переднього колеса (а.к.п. 71-75);
висновком експерта технічного стану транспортного засобу, згідно з якою гальмівна система та система рульового керування транспортного засобу ВАЗ-2121, реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходилася в працездатному стані (а.к.п. 79-83);
висновком інженерно-транспортної експертизи, яка встановила місце контактування даних ТЗ (а.к.п. 62-66);
висновком інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП, згідно якого дії Алєксєєва перебувають в причинному зв`язку з ДТП, оскільки, останній повинен був діяти відповідно до вимог п.п.10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України (а.к.п. 99-105);
постановою про визнання та прилучення до кримінального провадження речових доказів від 29 травня 2017 року, згідно з якою визнано та прилучено до матеріалів кримінального провадження автомобіль марки "ВАЗ-2121", д.н.з НОМЕР_1 ; мотоцикл марки «Вайпер-150», д.н.з. НОМЕР_2 ; шапку, фару, мотошолом та уламки деталей мотоцикла (а.к.п. 106).
Судом заслухано пояснення слідчого у кримінальному провадженні за №12017180110000360 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України  – ОСОБА_12 , який у судовому засіданні 06.02.2026 року пояснив, що постанова про призначення прокурора від 28 травня 2017 року без підпису випадково була вшита ним у матеріали кримінального провадженння. 
А тому, дії обвинуваченого  ОСОБА_4  суд кваліфікує за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України, у вчиненні якого обвинувачується  ОСОБА_4 , згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином. 
Відповідно до ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року (з наступними змінами), суд призначає покарання з врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, обставини та наслідки його вчинення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Щодо твердження захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 щодо того, що процесуальні повноваження прокурора у цьому провадженні є незаконними, через відсутність підпису керівника Сарненської місцевої прокуратури у постанові від 28 травня 2017 року про призначення прокурора ОСОБА_3 , та прохання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4 на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, суд зазначає наступне. 
Частиною 1 статті 87 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання.
Разом з тим, під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак і вирішення питання про порушення права на справедливий суд.
Практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 08 лютого 2001 року у справі "Берктай проти Туреччини", рішення від 07 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії", показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій.
Твердження захисника обвинуваченого щодо відсутності підпису прокурора у постанові від 28 травня 2017 року про призначення прокурора ОСОБА_3 суд оцінює критично. Кримінальний процесуальний кодекс України не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими. Наведений правовий висновок стосується наслідків відсутності постанови про призначення прокурора або групи прокурорів у матеріалах досудового розслідування взагалі або її непідписання службовою особою. Тобто, йдеться про ситуацію, коли повноваження прокурора не підтверджені належним процесуальним рішенням. У даному випадку таких обставин не встановлено. В судовому засідання прокурором долучено постанову про призначення прокурора, підписану керівником органу прокуратури. Вказану постанову досліджено судом. До того ж, заслухано пояснення слідчого у провадженні – ОСОБА_12 , який пояснив, що постанова без підпису випадково була вшита ним у матеріали кримінального провадженння. При цьому, судом вирішено питання повноважень прокурора не на підставі витягу з ЄРДР, а на підставі згаданої дослідженої постанови, що повністю відповідає вимогам законодавства. Тому доводи захисника про непідтвердження повноважень прокурора під час судового розгляду не підтвердились при судовому розгляді справи.
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 Кримінального процесуального кодексу України).
Під час розгляду обвинувального акту та дослідження доказів не встановлено доказів, які отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, що вплинуло на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), практики ЄСПЛ та національного законодавства, не встановлено обставин, які прямо та істотно порушують права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 чи зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути, що б слугувало підставами для визнання будь-яких досліджених доказів у даному кримінальному провадженні недопустимими. Досліджені докази є взаємоузгодженими та взаємодоповнюючими між собою, а певні процесуальні порушення не є істотними та не зумовлюють появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальних дій.
Суд вважає, що покликання обвинуваченого та його захисника на інші недоліки, допущені при проведенні процесуальних, слідчих дій у провадженні, а також щодо недопустимості інших доказів (документів) долучених прокурором до провадження, із врахуванням вищенаведеного аналізу доказів, оцінює як такі, що принципового значення не мають.
При цьому, суд ураховує позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 11 квітня 2019 року у справі №642/5974/13-к, що встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів, не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано, та показання потерпілих та /або свідків.
Відповідно до статті 22 Кримінального процесуального кодексу України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Судом дотримано вимог частини 6 статті 22 цього Кодексу, створено всі необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав в тому числі і для самостійного підтримання стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими Кримінальним процесуальним законом, в тому числі і на збирання сторонами захисту та подання суду речей, документів, інших доказів.
Як наслідок, вказані матеріали у повній мірі підтверджують собою факт доведеності у провадженні обставин, регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України.
Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає їх належними і допустимими, такими, що містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують винність обвинуваченого.
Аналізуючи наведені вище докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні повністю доведена вина ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжкі тілесні ушкодження потерпілому
Зазначені дії обвинуваченого правильно кваліфіковано за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України.
Призначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує:
- приписи статті 50 Кримінального кодексу України щодо того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення злочинів як засудженими, так і іншими особами;
- вимоги статті 8 Конституції України, згідно якої в Україні діє принцип верховенства права і як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного; адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України;
- загальні засади призначення покарання, закріплені в статті 65 Кримінального кодексу України;
- роз`яснення, наведені в пункті 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" щодо реалізації принципу законності, справедливості та індивідуалізації покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного;
- практику ЄСПЛ, зокрема рішення "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року про те, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає співмірним і не становити "особистого надмірного тягаря для особи".
Обираючи вид покарання обвинуваченому, суд враховує тяжкість вчиненого діяння, що є тяжким злочином.
Враховується і особа обвинуваченого, що є людиною пенсійного віку, має незадовільний стан здоров`я, на обліку у психіатра, нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується в цілому позитивно, скарг та нарікань на нього не надходило (а.к.п. 126), раніше несудимий.
Також, в ході судового розгляду прокурором заявлено клопотання про накладення грошового стягнення на обвинуваченого ОСОБА_4 , у зв`язку з частими неявками у судові засідання, однак суд з огляду на незадовільний стан здоров`я та пенсійний вік обвинуваченого ОСОБА_4 , суд не вбачає підстав для задоволення клопотання прокурора.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. 
Згідно із частиною 2 статті 65 Кримінального кодексу України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.
У судових дебатах прокурор ОСОБА_3 просила визнати обвинуваченого винуватим з призначенням покарання у виді восьми років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки. Представник потерпілого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 підтримав позицію прокурора, просив суд обрати обвинуваченому максимальний термін покарання у виді позбавленням волі на строк 8 років. Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 просив закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч.1 ст.284 КПК України.
Відповідно до частини 1 статті 55 Кримінального кодексу України, додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років. Так, санкція частини 2 статті 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку. Такого висновку дійшла колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 10 серпня 2021 року, справа №137807/20.
Також суд враховує практику Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у постанові по справі №634/609/15-к від 01 лютого 2018 року, згідно якої поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст. 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
З врахуванням вище наведеного, суд, приходить до переконання, що виправленню, перевихованню обвинуваченого ОСОБА_4 може сприяти покарання пов`язане з його ізоляцією від суспільства, остільки своєї вини він не визнав, стійко не бажав бути щирим у показах та при вивченні і дослідженні судом доказів, в обраний спосіб намагався уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, не відшкодував шкоду в повному обсязі, і тому є доцільним призначати йому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки, як достатнього для його особи з врахуванням вищезазначених обставин, встановлених в судовому засіданні. Визначене обвинуваченому покарання, на переконання суду, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Обставин для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, під час судового розгляду не встановлено.
У рішенні по справі "О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства" від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі..
Процесуальні витрати на залучення експертів, що складають 6698,84 грн. у відповідності до вимог частини 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України, слід стягнути з обвинуваченого у дохід держави.
Щодо цивільного позову про відшкодування майнової та моральної шкоди потерпілому ОСОБА_7 , суд зазначає наступне.
Сторона позивача ґрунтує свої вимоги на положеннях частин 1 та 2 статті 128 КПК України, які надають особі, якій кримінальним правопорушенням завдано шкоди, право пред`явити цивільний позов під час кримінального провадження. Вимоги щодо стягнення майнової шкоди обґрунтовуються приписами частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними діями, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивач також посилається на статтю 1195 Цивільного кодексу України, яка встановлює обов`язок фізичної особи, яка завдала шкоди каліцтвом, відшкодувати додаткові витрати на лікування, харчування та придбання ліків.
А тому суд вважає, що цивільний позов про стягнення матеріальних збитків слід задоволити повністю та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 , залишок невідшкодованої майнової шкоди у розмірі 55982 гривні 87 копійок. 
Вимоги щодо компенсації моральної шкоди, заявлені на підставі статті 23 та частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України. 
Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Стаття 3 Конституції України наголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до пунктів 1,2 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Оскільки, обвинувачений ОСОБА_4 посягнув на життя та здоров`я потеріплого ОСОБА_7 , що вважається в суспільстві найвищою соціальною цінністю і своїми злочинними діями заподіяв потерпілому моральної шкоди у виді фізичного болю та моральних страждань від отриманих тілесних ушкоджень, з огляду на глибину та тривалість перенесених потерпілим фізичних страждань та душевних переживань внаслідок отримання ним тілесних ушкоджень в результаті протиправних дій обвинуваченого (цивільного відповідача), виходячи із засад розумності і справедливості, з урахуванням вимог частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, пунктів 3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд приходить висновку, що з обвинуваченого (цивільного відповідача) на користь потерпілого (цивільного позивача) слід стягнути 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, і такий її розмір забезпечить баланс між захистом порушених прав позивача та інтересів відповідача (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). В іншій частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовити.
Крім того, суд бере до уваги висновок об`єднаної палати Верховного Суду, наведений у постанові №51-274км17 від 23 січня 2019 року, відповідно до якого при вирішенні в межах кримінального провадження цивільного позову, стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях 2, 7, 9 Кримінального процесуального кодексу України завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам частини 5 статті 128, статей 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених цим Кодексом. При цьому суд наголошує, що потерпіла не позбавлена права звернутися до суду в порядку, передбаченому законом, щодо повернення зайво сплаченого судового збору. 
В частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 гривень 00 копійок, суд вважає задоволити позов частково та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 20 000 гривень 00 копійок моральної шкоди.
Питання щодо речових доказів вирішуються відповідно до статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.
Речові докази: 
автомобіль марки ВАЗ-2121, д.н.з НОМЕР_1 , повернути власнику ОСОБА_4 ;
мотоцикл марки «Вайпер-150», д.н.з. НОМЕР_2 , повернути власнику ОСОБА_7 ;
шапка, фара, мотошолом та уламки деталей мотоцикла повернути власнику ОСОБА_7 .
Оскільки відносно обвинуваченого ОСОБА_4 заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, до обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні не застосовувалися, тому суд не вбачає підстав для обрання обвинуваченому ОСОБА_4  запобіжного заходу. 
Цивільний позов прокурором у кримінальному провадженні не заявлено.
Керуючись ст.ст. 100, 124, 128, 368 - 371, 373, 374, 395 КПК України, суд-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання - чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Початок строку відбуття покарання засудженому ОСОБА_4 , обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди у кримінальному провадженні №12017180110000360 від 27 травня 2017 року - задоволити.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , жителя  АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_2 , 55 982 гривні 87 копійок (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві гривні 87 коп.) матеріальних збитків.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , жителя  АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_2 , 20 000 гривень (двадцять тисяч гривень) моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути із  ОСОБА_4   ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , жителя АДРЕСА_1  на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів в розмірі 6698,84 грн. ( шість тисяч шістсот дев`яносто вісім гривень 84 коп.).
Речові докази: 
автомобіль марки "ВАЗ-2121", д.н.з НОМЕР_1 , повернути власнику  ОСОБА_4   ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 ;
мотоцикл марки «Вайпер-150», д.н.з. НОМЕР_2 , повернути власнику ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_2 ;
шапку, фару, мотошолом та уламки деталей мотоцикла повернути власнику ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_2 .
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд Рівненської області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя: підпис.
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.
Суддя Дубровицького 
районного суду          ОСОБА_1