СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Харків Справа №922/4750/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В. , суддя Склярук О.І.
за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,
за участю представників:
позивача – Сірик В.В., посвідчення №072943 від 01.03.2023 року;
першого відповідача – Скубак Н.В. (самопредставництво), посвідчення №С-10 від 01.11.2024 року;
другого відповідача – не з`явився;
третього відповідача – Кошарновська С.Л. (адвокат), ордер серія АХ№1368989 від 27.07.2026 року, свідоцтво №5172 від 26.09.2018 року;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Скубак Н.В. (самопредставництво), посвідчення №С-10 від 01.11.2024 року;
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні третього відповідача: 1. фізична особа ОСОБА_1 – особисто;
2. фізична особа ОСОБА_2 – Кошарновська С.Л. (адвокат), ордер серія АХ№1370315 від 31.07.2026 року, свідоцтво №5172 від 26.09.2018 року;
3. фізична особа Комаровська З.М. – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури (вх.№1441Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 21.05.2026 року у справі №922/4750/25,
за позовом виконувача обов`язків керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області,
до 1. Харківської обласної військової адміністрації, м.Харків, 
2. Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, Харківська обл., Лозівський р-н, смт. Близнюки, 
3. Релігійна організація «Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви», Харківська обл., Лозівський р-н, село Олексіївка,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації, м. Харків,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні третього відповідача: 1. Фізична особа ОСОБА_1 , Харківська область, Лозівський район, с.Олексіївка,
2. Фізична особа ОСОБА_2 , Харківська область, Лозівський район, с.Олексіївка,
3. Фізична особа ОСОБА_3 , Харківська область, Харківський р-н, с.Безруки,
про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право колективної власності та повернення майна,-

ВСТАНОВИВ:

Виконувач обов`язків керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області (надалі - прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до: Харківської обласної військової адміністрації (надалі – відповідач 1), Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області (надалі – відповідач 2), Релігійна організація «Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви» (надалі – відповідач 3), в якій просив суд:
- усунути перешкоди у здійсненні державою в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації (код ЄДРПОУ 23912956) права користування та розпорядження майном - пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення «Олексіївська церква», шляхом визнання недійсним свідоцтва серії НОМЕР_1 про право власності, яке видане 27.04.2005 року Олексіївською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету Олексіївської сільської ради від 14.04.2005 року, щодо нерухомого майна загальною площею 504,1 кв.м, а саме: нежитлової будівлі – Олексіївської церкви (колишній клуб), А-ІІ, кв.м; прибудова а, прибудова а1, підвал П, підвал П1, прибиральня У, ганок а2, ганок а3, ганок а4, паркан 1, замощення І, розташованих за адресою: Харківська область, Лозівський (колишній Близнюківський) район, с. Олексіївка, вул. Миру, 31;
- усунути перешкоди у здійсненні державою користування та розпорядження майном - пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення – культовою спорудою «Олексіївська церква», шляхом зобов`язання Релігійної організації «Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви» (код ЄДРПОУ 24478019) повернути, а Харківській обласній державній (військової) адміністрації (код ЄДРПОУ 23912956) прийняти нежитлову будівлю – культову споруду, пам`ятку містобудування та архітектури місцевого значення, загальною площею 504,1 кв.м, а саме, Олексіївська церква (колишній клуб), А-ІІ, прибудову а, прибудову а1, підвал П, підвал П1, прибиральню У, ганок а2, ганок а3, ганок а4, паркан 1, замощення І, які розташовані за адресою: Харківська область, Лозівський (колишній Близнюківський) район, с. Олексіївка, вул. Миру, 31.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.05.2026 року у справі №922/4750/25 (повний текст складено 15.06.2026 року, суддя Жагалкін І.П.) у позові відмовлено повністю. 
Харківська обласна прокуратура з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:
- скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 21.05.2026 року у справі №922/4750/25;
- ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі;
- здійснити перерозподіл судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що:
- на час прийняття Харківською обласною державною адміністрацією розпорядження від 18.03.2005 року №91 та надання погодження органом охорони культурної спадщини існувала законодавча заборона щодо набуття права власності на об`єкт культурної спадщини. Так, на пам`ятку містобудування та архітектури місцевого значення «Олексіївська церква» поширювалась заборона на приватизацію (відчуження з державної, комунальної власності) пам`яток культурної спадщини відповідно до Закону України «Про тимчасову заборону приватизації культурної спадщини». Він не допускав жодної можливості набути з державної, комунальної власності у приватну пам`ятку культурної спадщини ні за Законом України «Про приватизацію державного майна», ні тим більше у будь-який інший спосіб, зокрема під виглядом прийняття розпорядження Харківською обласною державною адміністрацією. Отже факти, які для третього відповідача стали підставою набуття ним права власності на пам`ятку містобудування та архітектури місцевого значення «Олексіївська церква», виникли під час дії Закону України «Про тимчасову заборону приватизації культурної спадщини». Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване;
- прийняття розпорядження Харківською обласною державною адміністрацією та надання погодження органом охорони культурної спадщини, спрямованих на відчуження пам`ятки культурної спадщини з державної власності на користь третього відповідача відбулось всупереч прямої заборони, встановленої Законом України «Про тимчасову заборону приватизації культурної спадщини», про що обидва відповідачі та третя особа знали або повинні були знати. Відповідне рішення суперечить законодавству про охорону культурної спадщини, частиною якого є Закон України «Про тимчасову заборону приватизації культурної спадщини», а поведінка обох сторін та учасника справи є недобросовісною. При цьому, оскільки на вказаний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної (колективної) власності, державна реєстрація цього права за приватною особою та фізичне утримання цією особою такого майна, не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння;
- помилково застосовано до спірних правовідносин Закону України «Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації», оскільки вказаний закон прийнято 23.09.2008 року. Водночас спірні правовідносини виникли у 2005 році під час дії Закону України «Про тимчасову заборону приватизації культурної спадщини» від 01.02.2005 року;
- культова споруда за призначенням використовувалася до 1927 року, водночас Релігійна організація «Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с. Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви» зареєстрована 26.07.1995 року, а договір про безоплатне користування релігійною організацією культовою будівлею, що є державною власністю оформлено 22.12.2004 року. Тобто, з аналізу правових норм, що регулюються спірні відносини вбачається відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» в контексті повернення у власність Релігійній громаді спірного майна;
- релігійна громада не є добросовісним набувачем, оскільки останній достеменно було відомо, що існувала законодавча заборона щодо набуття права колективної власності на об`єкт культурної спадщини, а також у останньої взагалі були відсутні будь-які правові підстави для застосування до спірних правовідносин статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» в контексті повернення у власність Релігійній громаді спірного майна;
- з приводу того, що релігійна громада утримувала культову споруду в належному стані, а тому її повернення державі становитиме надмірний тягар, звертає увагу на приписи ст. 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини», а саме, що користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Саме тому виконання обов`язку, покладеного на користувача державою помилково розцінено судом, як надмірний тягар;
- щодо належного способу захисту, скаржник звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (справа №910/8413/21, провадження №12-9гс23).
- враховуючи правову природу спірних правовідносин, обраний прокурором спосіб захисту прав у справах відповідної категорії, позов у даній справі може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання відповідного порушення інтересів держави та до нього позовна давність не застосовується.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2026 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 21.05.2026 року у справі №922/4750/25. Встановлено учасникам справи строк протягом якого вони мають право подати до суду відзиви на апеляційну скаргу, а також встановлено строк протягом якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему електронний суд. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4750/25.
Вказана ухвала була направлена зареєстрованим учасникам справи до електронного кабінету користувача у системі Електронний суд і доставлені їм 14.07.2026 року. Не зареєстрованим учасникам справи у системі Електронний суд, копія ухвали суду була направлена засобами поштового зв`язку.
16.07.2026 року матеріали справи №922/4750/25 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Від першого відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7841 від 17.07.2026 року), в якому зазначає, що держава в особі органів, передбачених ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» є належим власником культових будівель і майна, а зазначені органи мають право володіти, користуватися та розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо них будь-які дії, що не суперечать закону. Разом з тим, пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення «Олексіївська церква» занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 року №1883, охоронний №7550-Ха (прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980 року №334 за адресою «с. Олексіївка» під охоронним №563). Власник вказаної пам`ятки – релігійна громада Казанської ікони Божої матері Харківської єпархії Української православної церкви. Так, розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 18.03.2005 року №91 культову будівлю-пам`ятку архітектури місцевого значення передано релігійній громаді у власність безоплатно у відповідності до Закону України «Про свободу совісті та релігійних організацій» та Указу Президента України від 21.03.2002 року №279 «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій». 
Погодження відповідного органу охорони культурної спадщини на передачу у власність релігійній громаді Казанської ікони Божої матері Харківської єпархії Української православної церкви пам`ятки архітектури місцевого значення культової споруди Олексіївської церкви надано листом Управління містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації від 14.02.2005 року №01-21/249. Таким чином, на переконання першого відповідача, розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 18.03.2005 року №91 видано виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Перший відповідач просить суд долучити відзив на апеляційну скаргу до матеріалів справи №922/4750/25 та розглянути її з урахуванням наданих пояснень.
Другий відповідач також надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№8452 від 31.07.2026 року), в якому просить долучити цей відзив до матеріалів справи; розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника Близнюківської селищної ради та за наявними матеріалами справи; при вирішенні справи врахувати викладені у цьому відзиві пояснення щодо правового статусу та участі Близнюківської селищної ради у спірних правовідносинах.
Як вказує другий відповідач, Олексіївська сільська рада, правонаступником якої є Близнюківська селищна рада, не приймала самостійного рішення щодо передачі спірного об`єкта з державної власності у власність релігійної громади та не здійснювала розпорядження таким майном. Оформлення права власності здійснювалося на виконання розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 18.03.2005 року №91 та акта приймання-передачі майна, тобто після прийняття відповідного рішення уповноваженим органом державної виконавчої влади. Рішення сільської ради щодо оформлення права власності мало похідний характер та було спрямоване на реалізацію вже прийнятого розпорядчого акта. На момент оформлення права власності розпорядження Харківської обласної державної адміністрації №91 від 18.03.2005 року було чинним, не було скасоване, зупинене чи визнане незаконним у встановленому законом порядку. Орган місцевого самоврядування (Олексіївська сільська рада) здійснював свої повноваження в межах статті 19 Конституції України та не був наділений повноваженнями щодо перевірки законності або перегляду розпорядчих актів органів державної виконавчої влади. На теперішній час Близнюківська селищна рада не є власником спірного майна, не здійснює володіння, користування чи розпорядження ним та не є учасником правовідносин щодо його використання.
Третій відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№8516 від 03.08.2026 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення норм матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Третій відповідач вказує, що суд першої інстанції прийшов вірного висновку про те, що використання релігійною громадою нежитлової будівлі церкви здійснюється на основі офіційного Охоронного договору, укладеного з уповноваженим державним органом охорони культурної спадщини, а діяльність релігійної громади спрямована саме на утримання храму, проведення богослужінь, а отже збереження будівлі, тобто повністю відповідає підставам отримання нежитлового приміщення – пам`ятки культури та не порушує принципу збереження та захисту такої пам`ятки перед державою, тобто не може кваліфікуватися як порушення – шкода. Вірними є твердженням суду першої інстанції в тому, що заявлені вимоги прокурора про примусове вилучення будівлі храму становить непропорційне втручання у право мирного володіння майном, оскільки покладають на відповідача надмірний індивідуальний тягар та не переслідують жодної нагальної суспільної потреби, що підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 року у справі №922/264/24.
Від третьої особи ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення (вх.№8518 від 03.08.2026 року), в яких вважає безпідставними посилання апелянта на Закон «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», оскільки на момент видання розпорядження Харківської ОДА №91 від 18.03.2005 року відбулася не приватизація, а безоплатна передача культової споруди у власність релігійній громаді в межах спеціальної процедури відновлення прав релігійних організацій (згідно зі ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Указу Президента №279 від 21.03.2002 року). Відповідно до акта приймання-передачі основних засобів від 30.03.2005 року Релігійній громаді було передано будівлю церкви у незадовільному технічному стані. Фактично Громада отримала лише конструктивні елементи (стіни) пам`ятки, які на той час не відповідали функціональному стану діючого храму. Таким чином, відновлення будівлі до її нинішнього належного стану стало можливим виключно завдяки зусиллям Релігійної громади після її вибуття з державної власності.
Згідно з Технічним паспортом від 20.10.2003 року, знос будівлі Олексіївської церкви на момент передачі складав 60%. Обсяг коштів, вкладених у відновлення та реставрацію храму, у багато разів перевищує його балансову вартість станом на 2005 рік. Зокрема, Громадою та меценатами за власні кошти було проведено наступні роботи: у 2009 році - заміна аварійних вікон (79116,07 грн); у 2012 році - виготовлення та встановлення купола зі спеціального металу (бл. 500000 грн), відновлення дзвіниці та виготовлення дзвонів (бл. 60000 грн); повна заміна покрівлі даху, придбання предметів культу та відбудова внутрішнього оздоблення. Таким чином, Релігійна громада фактично здійснила повну реставрацію та відтворення пам`ятки архітектури, забезпечивши її збереження за рахунок власних та благодійних коштів. Згідно зі ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Релігійна громада володіє храмом на законних підставах, а повернення будівлі до її історичного призначення (після незаконного використання як клубу в радянський період) є актом відновлення справедливості та порушених прав вірян. Будь-які спроби поставити під сумнів законність цього володіння через багато років після передачі майна прямо суперечать фундаментальним принципам захисту права власності.
Також від третьої особи у справі ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення (вх.№8519 від 03.08.2026 року), в яких наполягає та тому, що норми Закону України «Про охорону культурної спадщини» прямо та беззастережно допускають перебування пам`яток архітектури у колективній чи приватній власності. Право власності релігійної громади є законним та титульним, оскільки розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 18.03.2005 року №91 є чинним і в судовому порядку не скасовувалось. На переконання третьої особи, господарський суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про наявність безумовних підстав для відмови у позові. Окрім обрання прокурором неефективного способу захисту прав за відсутності ознак протиправної поведінки відповідачів, суд абсолютно вірно застосував наслідки пропуску строку звернення до суду. Сплив позовної давності за умови необґрунтованості позовних вимог визначено судом як окрему самостійну підставу для відмови в задоволенні позову прокурора, що повністю відповідає процесуальному та матеріальному закону.
У судовому засіданні 20.08.2026 року представник прокуратури оголосив, що підтримує доводи та вимоги апеляційної скарги і просить її задовольнити. Представники відповідачів та третіх осіб проти позиції апелянта фактично заперечували.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзивах та письмових поясненнях доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників учасників справи, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Спірна нежитлова будівля, розташована в селі Олексіївка, за своїми архітектурними та функціональними характеристиками первісно зводилася як культова споруда - Казанська церква. У період дії законодавства колишнього Союзу РСР зазначений об`єкт нерухомого майна був примусово вилучений у релігійної громади та в подальшому використовувався уповноваженими державними інституціями як сільський клуб. Після зміни адміністративно-територіального устрою та балансової належності об`єктів соціальної інфраструктури, ця нежитлова будівля перейшла до комунальної власності в особі Олексіївської сільської ради, правонаступником якої у межах чинного законодавства про місцеве самоврядування є Близнюківська селищна рада.
З наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що початком виникнення речового-правового спору слугувало видання вищим органом регіональної виконавчої влади - Харківською обласною державною адміністрацією розпорядження від 18.03.2005 року №91 про передачу у власність релігійній громаді Казанської ікони Божої Матері культової будівлі в селі Олексіївка Близнюківського району. Зазначений акт уособлював первинне волевиявлення держави та був спрямований на реалізацію спеціальних норм статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Указу Президента України від 21.03.2002 року №279 «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій».
Передачі майна передувало укладення 22.12.2004 року Охоронного договору №206 між Управлінням містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації та Релігійною організацією, яким встановлено особливий правовий режим використання пам`ятки архітектури місцевого значення, що перебувала на обліку під охоронним №563. 
Передача у власність релігійній громаді пам`ятки була офіційно погоджена листом уповноваженого органу охорони культурної спадщини від 14.02.2005 року №01-21/249. На виконання розпорядження обласної державної адміністрації, виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради 14.04.2005 року було прийнято рішення №24, яким надано офіційний дозвіл на оформлення права колективної власності на нежитлову будівлю церкви. На момент підписання акта приймання-передачі від 30.03.2005 року будівля церкви перебувала у незадовільному технічному стані з високим рівнем фізичного зношення конструкцій, що становив 60% за даними технічної інвентаризації.
У подальшому, 27.04.2005 року Олексіївською сільською радою було видане Свідоцтво про право власності серії САА№536783, а відповідні відомості щодо титулу колективної власності на нежитлову будівлю загальною площею 504,1 кв.м занесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно з присвоєнням реєстраційного номера майна 8932297. Об`єктом зазначеного права власності є комплексна нежитлова споруда, що охоплює будівлю Олексіївської церкви, прибудови, підвальні приміщення, ганки, паркан та відповідне внутрішнє замощення території.
Протягом 21 року безперервного та відкритого володіння релігійна громада виключно за рахунок внутрішніх капітальних інвестицій парафіян та меценатів реалізувала масштабний комплекс реставраційно-відновлювальних робіт на загальній площі 504,1 кв.м. 
Так, доказами, наявними в матеріалах справи підтверджується факт капітальної заміни аварійних віконних та дверних блоків у 2009 році, встановлення виготовлених на замовлення золотих куполів та відновлення дзвіниці у 2012 році, а також повне перекриття даху, що повністю повернуло об`єкту його первісний вигляд та забезпечило збереження пам`ятки.
Водночас, за повідомленням Департаменту культури і туризму, спірна пам`ятка була занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за спрощеною процедурою лише наказом Міністерства культури від 04.06.2020 року №1883 за охоронним №7550-Ха, при цьому облікова документація та паспорт об`єкта в уповноважених національних органах охорони культурної спадщини відсутні. 
Прокурор звернувся з позовною заявою до суду 31.12.2025 року, тобто через 21 рік після фактичного вибуття майна з власності держави та переданню релігійній громаді у власність безоплатно у відповідності до Закону України «Про свободу совісті та релігійних організацій» та Указу Президента України від 21.03.2002 року №279 «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій», не надавши при цьому доказів чинення відповідачами будь-яких фактичних перешкод уповноваженим органам влади.
Відповідно до статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ГПК України).
За частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17, від 22.02.2022 року у справі №761/36873/18.
Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права / інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права / інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Одна, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право / інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Так, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). 
Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов.
Правовий аналіз спрямований в межах заявлених вимог Лозівською окружною прокуратурою, у яких прокурор зобов`язує релігійну громаду повернути, а Харківську обласну державну адміністрацію - прийняти на баланс спірне нежитлове приміщення культової споруди, свідчить про обрання прокурором процесуальної форми - негаторного позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Оцінюючи матеріально-правову природу цього способу речового захисту, суд зазначає, що цей позов має чітко визначені законодавчі межі, які мають застосовуватися суворо в рамках правового поля, незалежно від публічного статусу заявника та характеру захищуваного ним інтересу.
Формуючи свою правову позицію, суд застосовує правові доктринами та визначені засади судочинства, які викладені в актуальній судовій практиці, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 року у справі №922/264/24 (провадження № 12-30гс25). 
Так, Велика Палата Верховного Суду визначила, що захист порушених прав або інтересів держави має здійснюватися у спосіб, що є не лише правомірним, а й дієвим та пропорційним, а стабільність господарського обороту та сталість сформованих цивільних правовідносин складають основу правової визначеності. При цьому Верховний Суд скасовуючи рішення апеляційної інстанцій, підкреслив необхідність захисту інтересів держави з дотриманням принципів належного урядування та правової визначеності, спираючись на дотримання принципу пропорційності стосовно повернення земель історико-культурного призначення, наголошуючи, на надмірне втручанням у права орендаря. 
Крім того, судом враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Церква села Сосулівка проти України» від 28.02.2008 (заява №37878/02). Міжнародна судова інстанція акцентувала увагу на особливому правовому статусі культового майна, повернутого релігійним організаціям на виконання міжнародних зобов`язань держави щодо ліквідації наслідків тоталітарних режимів. 
Так, Європейський суд з прав людини чітко констатував, що акти реституції та історичного поновлення прав конфесійних громад не можуть прирівнюватися до комерційних процедур або піддаватися ретроспективному руйнуванню через процедурні колізії національного законодавства. 
В основі негаторного позову завжди лежить факт вчинення особою реальних протиправних перешкод, які безпідставно ускладнюють або унеможливлюють спокійне та повне здійснення власником його законних правомочностей користування чи розпорядження майном. 
Проте, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, використання релігійною громадою нежитлової будівлі церкви здійснюється на основі офіційного Охоронного договору, укладеного з уповноваженим державним органом охорони культурної спадщини.
Таким чином вбачається, що діяльність релігійної громади, спрямована саме на утримання храму, проведення богослужінь, а отже збереження будівлі, повністю відповідає підставам отримання нежитлового приміщення - пам`ятки культури та не порушує принципу збереження та захисту такої пам`ятки перед державою, тобто не може кваліфікуватися як порушення - шкода.
Керуючись правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 року у справі № 922/264/24, слід наголосити, що захист інтересів держави має відповідати критеріям розумності та пропорційності. Враховуючи повне відновлення, реставрацію та капітальне утримання нежитлового приміщення зусиллями та за рахунок коштів релігійної громади, матеріальний інтерес держави щодо збереження об`єкта культурної спадщини є повністю забезпеченим. За таких обставин, заявлені вимоги прокуратури про примусове вилучення будівлі храму становлять непропорційне втручання у право мирного володіння майном, оскільки покладають на відповідача надмірний індивідуальний тягар та не переслідують жодної нагальної суспільної потреби.
Прокурором не доведено наявності факту вчинення з боку відповідачів протиправних перешкод державі у здійсненні нею правомочностей користування майном. При цьому Прокурор не звертає увагу на очевидну непропорційність заявленого заходу примусу, тобто позовні вимоги Лозівської окружної прокуратури не є належно обґрунтованими.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що звернення прокуратурою з позовом у даній справі направлено не на відновлення чи захист порушеного права, а на ініціювання судового процесу заради процесу, що суперечить меті законодавства.
Після прийняття Закону України «Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації», будівля Казанської церкви в селі Олексіївка не була внесена державою до вказаного заборонного переліку. Норми Закону України «Про охорону культурної спадщини» прямо та беззастережно допускають перебування пам`яток архітектури та містобудування у колективній чи приватній власності суб`єктів цивільних прав. 
Наявність статусу пам`ятки місцевого значення не вилучає об`єкт з цивільного обороту абсолютно, а лише накладає на власника додатковий юридичний обов`язок щодо дотримання особливого режиму контролю та використання. При цьому прокурором не надано доказів скасування у судовому порядку розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 18.03.2005 року №91, право колективної власності релігійної громади є законним та титульним, що спростовує доводи прокурора. 
Істотним є те, що надання культового будинку релігійній громаді відбулось 18.03.2005 року, тобто понад 21 рік до моменту звернення до суду з позовом. 
Державні інституції, володіючи всіма необхідними інструментами правового моніторингу, протягом двох десятиліть не виявляли жодних претензій щодо законності правового титулу відповідача. Інститут речово-правового захисту та нагляд за законністю не може здійснюватися без урахування принципу розумного строку, оскільки це повністю нівелює фундаментальний принцип правової визначеності (legal certainty), гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Так, держава, в особі своїх уповноважених органів видала розпорядження від 18.03.2005 року №91, оформила акти приймання-передачі від 30.03.2005 року і понад два десятиліття не оскаржувала правовий титул добросовісного набувача, не може раптово руйнувати сформовані стабільні господарські, майнові та соціальні зв`язки. Отже, така поведінка прокурора суперечить доктрині заборони суперечливої поведінки (estoppel) та свідчить про явну відсутність балансу між публічним інтересом і правами приватних суб`єктів, з урахуванням дій з боку відповідача щодо утримання та збереження пам`ятки.
Беручи до уваги вимоги прокурора викладені у позовних вимогах стосовно предмету відповідності критеріям статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно застосувати трискладовий тест пропорційності втручання, деталізований у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ТОВ «М.С.Л.» проти України» від 16.10.2025 року, а саме: будь-яке позбавлення майна або примусове вилучення титулу у приватного чи колективного суб`єкта має переслідувати нагальну суспільну потребу та не покладати на особу надмірний індивідуальний тягар
Департамент культури і туризму обласної військової адміністрації підтвердив, що пам`ятка була занесена до Реєстру за спрощеною процедурою лише наказом від 04.06.2020 року №1883, без розроблення облікової документації, а паспорт об`єкта в органах охорони взагалі відсутній. 
Пасивна поведінка державних органів не може слугувати підставою для експропріації майна.
За наявності тривалого часового проміжку суд застосовує принцип належного урядування (good governance), який базується на статтях 3, 6, 8, 19, 55, 56 Конституції України. Спираючись на практику ЄСПЛ (справи «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки») та правові позиції Верховного Суду, ризик помилок державних органів має покладатися на державу, а не на добросовісного набувача. 
Тривала пасивність органів влади при оформленні правового статусу об`єкта позбавляє їх права на ретроспективне примусове вилучення, що підтверджено практикою ЄСПЛ та позицією Верховного Суду.
Складові принципи належного урядування, які містяться в рішеннях ЄСПЛ: (1) на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок; (2) у разі, якщо йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб; (3) ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам; (4) принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; (5) потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; дані помилки не повинні бути усунені за рахунок зацікавленої особи, особливо там, де немає конфлікту приватних інтересів.
Справа «Арзомазова проти Республіки Молдова» (Arzamazova v. The Republic of Moldova) стосувалася позбавлення заявниці права власності без жодної компенсації зі сторони держави, оскільки, за висновком державних органів, майно було придбано на основі злочинної змови з колишнім головою селища. Національні суди зобов`язали місцеву владу селища повернути заявниці суму коштів, що була нею сплачена за будівлю в тому стані, в якому вона була до проведення ремонтних робіт, не взявши до уваги її вимог про компенсацію коштів за ремонт (пункт 52 рішення). ЄСПЛ зауважив, що заявницю ніколи не було визнано винною в будь-якій злочинній змові з колишнім головою селища, і відзначив, що кримінальні справи про неї були порушені після подачі нею позову про компенсацію вартості проведеного ремонту до влади селища та прокуратури. Ці провадження так і не були завершені, а тому Суд зауважив, що вони не мають жодного значення в цій справі. Факт того, що заявниця не була добросовісним набувачем у розумінні положень цивільного законодавства, не було доведено остаточним рішенням суду (пункт 53 рішення). 
У судовій практиці ЄСПЛ акцентується увага на необхідності відходження від суворого дотримання цього принципу за наявності підстав, які свідчать про покладення на третю особу непропорційних обтяжень, пов`язаних з виправленням державними органами допущеної ними помилки.
У рішенні у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland) (п.п. 73-74) ЄСПЛ зазначив, що незважаючи на необхідність дотримання загального принципу належного урядування, цей принцип не може переважати у ситуації, коли зацікавлена особа зобов`язана нести надмірний тягар у результаті вжиття заходів, спрямованих на виправлення державними органами допущеної ними помилки. Суд підкреслив, що якщо помилка була спричинена самими органами влади, без жодної вини третьої сторони, слід застосовувати інший пропорційний підхід визначення того, чи не був тягар, який несе заявник, надмірним. Важливість такої складової принципу належного урядування як пропорційність, особливо у майнових відносинах, зумовила доповнення змісту цього принципу ще однією складовою, а саме: у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
У пункті 74 рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia) ЄСПЛ зазначив, що принцип належного урядування встановлює, що на фізичну особу, яка діє добросовісно, не повинна перекладатися відповідальність за допущену органами держави помилку, якщо така помилка стала наслідком недотримання державними органами своїх внутрішніх правил і процедур крім випадків, якщо такі правила не випливають з публічно доступних актів, або якщо така особа була іншим чином обізнана або повинна була бути обізнаною про те, що державний орган не мав повноважень вчиняти відповідні дії. Суд виснував, що особа не має нести відповідальність за недотримання державними органами своїх власних внутрішніх правил та процедур, недоступних для громадськості та які, в першу чергу, призначені для забезпечення підзвітності та ефективності всередині державного органу (див. також рішення ЄСПЛ у справах: «Максименко та Герасименко проти України», заява №49317/07, п. 64 [29], «Кривенький проти України», заява №43768/07, п. п. 45, 71 [30] та ін.).
Як правило, непропорційність покладення на добросовісного набувача тягаря за виправлення помилок, допущених державним органом, має місце у справах, пов`язаних з поверненням безпідставно набутого майна або помилково нарахованої державної допомоги особі.
ЄСПЛ у справі «Графов проти України» виснував, що ненадання добросовісному набувачу компенсації у разі повернення майна іншому власнику покладає на набувача надмірний тягар і порушує принцип належного врядування. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що ризик будь-якої помилки, допущеної державною владою, повинна нести сама держава; помилки не повинні бути усунені за рахунок зацікавлених осіб. В контексті скасування права власності на майно, що виникло помилково, принцип належного врядування може покладати на владу зобов`язання не тільки оперативно виправити допущену помилку, а і виплатити відповідну компенсацію добросовісному набувачу майна.
У постанові від 28.02.2020 року у справі №П/811/1015/16 Верховний Суд наголосив, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства. 
У постанові від 28.05.2020 року у справі №826/17201/17 Верховним Судом акцентовано увагу на процесуальному аспекті принципу належного урядування. Зокрема, вказаний аспект виражається у тому, що суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність рішення, що оскаржується, іншими обставинами, ніж ті, які зазначені безпосередньо в документів, що оскаржується. За іншого підходу суб`єкт владних повноважень міг би самостійно та довільно змінювати (доповнювати) обґрунтування своїх дій (рішень) після їх вчинення (ухвалення), що не сумісне з принципами правової визначеності та належного урядування, які є фундаментальними для правової держави
Як вже зазначалось, будівля Казанської церкви на момент її передачі у власність у 2005 році перебувала у незадовільному стані з високим рівнем фізичного зношення конструкцій, що становив 60%. Протягом 21 року безперервного володіння релігійна організація виключно за рахунок внутрішніх капітальних інвестицій парафіян та меценатів реалізувала масштабний комплекс реставраційно-відновлювальних робіт на загальній площі 504,1 кв.м, включаючи заміну вікон у 2009 році та встановлення куполів у 2012 році, фактично врятувавши пам`ятку архітектури від повної фізичної руйнації. 
З огляду на викладене, можна дійти висновку, що поданий прокурором негаторний позов є очевидно непропорційним заходом, який накладає на відповідача (релігійну громаду) надмірний індивідуальний тягар.
Близнюківська селищна рада, як орган місцевого самоврядування виконувала суто технічну реєстраційну функцію на виконання чинного розпорядження обласної державної адміністрації від 18.03.2005 року №91, а отже обрання прокурором неефективного способу захисту прав у сукупності з відсутністю ознак протиправної поведінки у діях відповідачів є безумовною матеріально-правовою підставою для ухвалення рішення про повну відмову в позові. 
Відповідного висновку суду першої інстанції апелянт не спростував.
Щодо строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Загальне доктринальне правило про незастосування позовної давності до негаторних позовів діє виключно у випадках, коли позивач залишається фактичним володільцем майна, але зазнає конкретних перешкод у реалізації окремих правомочностей користування чи розпорядження ним. Натомість, якщо власник повністю позбавлений як фізичного панування над річчю, так і юридичного титулу володіння внаслідок реєстрації права власності за іншою особою, захист порушеного права не може здійснюватися у негаторній формі.
Проте, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, право колективної власності на нежитлову будівлю площею 504,1 кв.м було зареєстроване за релігійною громадою 27.04.2005 року на підставі свідоцтва про право власності. З вказаного моменту держава в особі її органів повністю втратила юридичне та фактичне володіння об`єктом та розпорядження майном. 
Такі правові висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 року у справі №922/264/24, вимога неволодіючого власника, спрямована на повну ліквідацію правового титулу відповідача та примусове вилучення майна, за своїми матеріально-правовими наслідками є віндикаційним позовом, який підпорядковується загальним правилам про часові обмеження.
Тобто, намагання прокурора штучно підвести титульний речовий конфлікт під диспозицію статті 391 Цивільного кодексу України розцінюється як помилкова процесуальна конструкція, спрямована на ухилення від застосування інституту позовної давності, що суперечить принципу правової визначеності. 
До викладених правовідносин підлягає застосуванню загальна позовна давність тривалістю у 3 роки, передбачена статтею 257 ЦК України, а отже перебіг цього строку розпочався у 2005 році з моменту державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки процедура передачі мала відкритий та офіційний характер, а органи влади мали об`єктивну можливість дізнатися про зміну статусу майна.
Суд першої інстанції вказав, що сплив позовної давності, за умови необґрунтованості позовних вимог та обрання неефективного способу захисту, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У той час істотним є те, що сплив позовної давності не був покладений в основу для відмови у задоволенні позовних вимог за оскаржуваним рішенням.
Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03 від 28.10.2010 року).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23.06.1993 року).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У п.26 рішення від 15.05.2008 року Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України №2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 зазначено: «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі». «Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права» (Рішення КСУ від 02.11.2004 року №15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю «питомою вагою» принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження своєї позиції по справі та на спростування рішення суду, прийнятого у відповідності до норм права та з урахуванням принципів судочинства і практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Харківської обласної прокуратури не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 21.05.2026 року у справі №922/4750/25, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 21.05.2026 року у справі №922/4750/25 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 31.08.2026 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов 

Суддя О.І. Склярук