Справа № 755/20629/25
2/583/1041/26 
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого-судді  - Плотникової Н.Б. 
при секретарі   - Логвиненко Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області справу за позовом
ОСОБА_1  
до ОСОБА_2 ,
третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації  
про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
01.04.2026 року до Охтирського міськрайонного суду сумської області на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2026 р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, в якій просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позовні вимоги мотивує тим, що 16.07.2015 р. позивачка уклала шлюбу з ОСОБА_2 . Після одруження стосунки позивачки та відповідача почали погіршуватися, а у жовтні 2015 р. без пояснень будь-якої причини відповідач покинув позивачку на четвертому місяців вагітності та поїхав у невідомому напрямку. ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася спільна дитина - син ОСОБА_3 . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14.04.2017 р. шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач не брав та не бере жодної участі у вихованні, розвитку, навчанні дитини, про дитину жодними способами не турбується, не спілкується взагалі. Батько добровільно пішов з життя своєї дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання нею освіти. І це триває протягом близько 9,5 років. Тривала розлука мала наслідком розрив психоемоційних зв`язків між батьком та сином. Дитина не знає та не розуміє хто це і що це за «дядя», адже батько не вітає сина зі святами, зокрема і Днем народження, тобто взагалі не підтримує жоден зв`язок. За все життя батько бачив дитину від сили 5 разів і всі випадки пов`язані із бажанням матері налагодити хоч якийсь контакт та зв`язок між рідними людьми, однак після кожної зустрічі батько знову зникав на невизначений строк. Ще одним важливим мотивом позбавлення батьківських прав відповідача є те, що з огляду на невідоме місце його знаходження та відсутність способів (засобів) для контактування – в подальшому може бути проблематичним отримувати дозвіл на виїзд сина позивача за межі України для відпочину або лікування. Вищевикладені обставини та факти й зумовили звернення позивача до суду, оскільки відповідач систематично не виконує (ухиляється) від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною взагалі; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Вважає, що вищевказані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини її батьком, а його поведінка є винною з огляду на те, що він свідомо нехтує своїми обов`язками, не виходить на контакт взагалі, що почав демонструвати ще з жовтня 2015 року, як покинув вагітну дружину. Таким чином, це є підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, просять їх задовольнити. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, справа розглядається в порядку заочного провадження.
Представник третьої особи – Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації  в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином,в письмовій заяві просить розглядати справу без присутності представника Служби і прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16.07.2015 р. зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 16.07.2015 р. (а.с. 15 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 22.12.2021 року (а.с. 16).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 755/4283/17 від 14.04.2017 р. шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 16 зворот-17).
Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади від 10.09.2025 р. ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 24).
Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , виданої Гімназією № 182 м. Києва, ОСОБА_4 навчається в Гімназії № 182 з першого класу. Навчанням сина та його виховання займається мама – ОСОБА_1 , яка відвідує батьківські збори та спілкується з класним керівником. Батько - ОСОБА_2 участі у вихованні та навчанні сина не бере, до ОСОБА_5 не приводив і не забирав, на батьківських зборах, урочистостях, святах участі не брав, не підписує щоденник чи інші документи пов`язані з навчанням сина, досягненнями сина не цікавиться в будь-який спосіб (а.с, 13).
Відповідно до інформації Дошкільного навчального закладу № 143 від 12.09.2025 р. ОСОБА_3 відвідував дошкільний заклад з вересня 2019 р. по січень 2022 р. За цей період батька дитини – ОСОБА_2 ніхто і ніколи не бачив, він ніколи не приводив і не забирав хлопчика, не брав участі в батьківських зборах, святах чи інших урочистостях, не цікався сином у будь-який спосіб, квитанції на оплату харчування у дошкільному закладі отримувала мама – ОСОБА_1 , і сплачену квитанцію приносила вона ж. Святослава до дитячого садка приводила та забирала мама і бабуся (а.с. 14 зворот-15).
Відповідно до довідки ГО «Асоціація дитячого плавання України» № 1209/25 від 09.09.2025 р. ОСОБА_3 відвідував групові заняття з лютого по травень 2025 р. 2 рази на тиждень у супроводі матері ОСОБА_1 . Заняття оплачувала мати у повному обсязі. Батько ОСОБА_6 – ОСОБА_2 на заняття його не приводив і не оплачував (а.с. 30).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права, зазначав, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «Хант проти України», № 31111/04, § 54).
Аналіз релевантної практики ЄСПЛ, норм національного та міжнародного права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність захисту прав дитини, а тому насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретно взятої справи, а вже тільки потім права її батьків.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ч.1 ст.165 СК України).
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення відповідача батьківських прав позивачка посилається на те, що відповідач протягом тривалого часу, починаючи з моменту народження дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо її виховання та утримання.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Допитана в судовому засіданні як свідок позивачка ОСОБА_1 пояснила, що 16.07.2015р. вона уклала шлюб з відповідачем. У жовтні 2015 р., коли вона (позивачка) була на четвертому місяці вагітності, відповідач пішов від неї і з того часу вони не проживають разом. Син з самого народження проживає разом з нею (позивачкою). У 2017 році рішенням Дніпровського районного суду міста Києва їх шлюб було розірвано. До 2000 року, коли син був ще маленький, відповідач декілька разів телефонував їй, і вона давала слухавку дитині, щоб відповідач поспілкувався з сином, в цей же період часу відповідач тричі зустрічався з сином, але ці зустрічі відбулися з її (позивачки) ініціативи. Під час цих зустрічей відповідач з сином не спілкувався, йому (відповідачу) було цікавіше ходити по торгівельному центру та розглядати товари. Син цих зустрічей зараз не пам`ятає, так як на той час йому було менше 5-ти років. Більше відповідач жодного разу не бачив сина та не спілкувався з ним. З 2000 року відповідач взагалі ніякого інтересу до дитини не проявляє, не приходить до сина, не телефонує йому, зі святами сина не вітає, подарунків не дарує, на лікування та навчання сина коштів не надає, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Утриманням дитини займається повністю вона (позивачка) та її родина. Вона (позивачка) ніколи не чинила перешкод у спілкуванні батька з сином, навпаки, вона намагалася налагодити контакт між відповідачем та сином, прохала відповідача приїжджати до дитини, телефонувати йому. Вона (позивачка) писала відповідачу в соціальних мережах та прохала приїхати до дитини, але відповіді від відповідача не було. Через 2-3 місяці, прочитавши її повідомлення в соціальних мережах, відповідач писав їй, що все добре, але до дитини не приїжджав. 
Зі змісту висновку органу опіки та піклування – Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 17.06.2026 № 11) вбачається, що будь яких звернень щодо участі у вихованні дитини до служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від відповідача не надходило.
На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, про що свідчать ті обставини, що протягом тривалого часу (більше дев`яти років) відповідач не піклується про свого сина, не бачиться з ним, взагалі не спілкується з сином, не цікавиться його здоров`ям, навчанням, не утримує його матеріально.
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21), зроблено висновок, що «відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються.» 
Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в судовому засіданні пояснив, що він проживає разом із мамою. Свого батька він не знає, взагалі його не пам`ятає. Батько з ним не спілкується ні в соціальних мережах, ні по телефону, не вітає його на свята, його утриманням та вихованням займається мама. 
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно висновку органу опіки та піклування – Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 17.06.2026 № 11) враховуючи думку дитини, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини.
Досліджені судом докази свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками протягом тривалого часу, він не цікавиться своїм сином, матеріально не утримує його, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, взагалі не спілкується з сином, не створює умов для отримання ним освіти.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому згідно п.2 ч. 1 ст. 164 СК України його необхідно позбавити батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Суд вважає, що такий крайній захід впливу на відповідача, який ухиляється від виконання батьківських обов`язків, є доцільним та необхідним для захисту інтересів дитини.
На підставі викладеного, ст. ст. 150, 164, 165 СК України, Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд - 
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Охтирського
міськрайонного суду :     Н.Б. Плотникова