ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 серпня 2026 року | Справа № 280/8165/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Старцевої Ю.Є.,
позивачки ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Комунального підприємства «Водоканал» (вул. Св. Миколая, буд. 61, м. Запоріжжя, 69002) про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:
03.10.2023 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивачка) до Виконавчого комітету Запорізької міської ради та КП «Водоканал» в особі генерального директора Шаповал Андрія Андрійовича (далі – відповідач), в якій позивачка просила суд:
визнати протиправним та нечинним нормативно-правовий акт – рішення №546 від 28.10.1999 «Про порядок оплати за водоспоживання та водовідведення» Виконавчого комітету Запорізької міської ради, та таким, що втратило чинність у відповідності до законодавства, та
визнати дії Генерального директора Комунального підприємства «Водоканал» протиправними чи/або нечесною підприємницьку діяльність Комунального підприємства «Водоканал» у зв`язку з отриманням відповіді на звернення людини з мотивів відсутності відповідності Конституції України або законам України.
Ухвалою від 05.10.2023 позов був залишений без руху, позивачці наданий строк для усунення недоліків позову.
25.10.2023 від позивачки до суду надійшла заява на усунення недоліків позову, до якої доданий уточнений позов.
В уточненому позові зміст позовних вимог викладений в наступній редакції:
1) визнати протиправним та нечинним нормативно-правовий акт – рішення №546 від 28.10.1999 року Виконавчого комітету Запорізької міської ради у зв`язку з відсутністю відповідності Конституції України та законам України, та
2) визнати дії Генерального директора Комунального підприємства «Водоканал» протиправними за відсутності відповідності Конституції України та законам України щодо наданої відповіді з недостовірною інформацією на інформаційний запит людини.
Ухвалою від 30.10.2023 звільнено позивачку від сплати судового збору за звернення до Запорізького окружного адміністративного суду із цим позовом, відкрите загальне позовне провадження у справі № 280/8165/23, підготовче засідання призначене на 22 листопада 2023 року.
Підготовче засідання у справі неодноразово відкладалось та в ньому оголошувались перерви.
Ухвалою від 26.04.2026 залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог до Виконавчого комітету Запорізької міської ради щодо оскарження рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546 «Про порядок оплати за водоспоживання та водовідведення» через пропуск позивачкою строку звернення до суду з цією частиною позовних вимог.
Ухвалою від 14.08.2024 було зупинене провадження у справі №280/8165/23 до перегляду в касаційному порядку ухвали Третього апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 по справі №280/8165/23, набрання судовим рішенням Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду законної сили.
Ухвалою від 20.01.2026 провадження у справі було поновлене, підготовче засідання призначене на 04.02.2026.
Підготовче засідання неодноразово відкладалось та в ньому оголошувались перерви.
14.04.2026 від позивачки до суду надійшла уточнена позовна заява, а 17.06.2026 заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої вона просить суд:
про визнання протиправними протизаконні дії відповідача щодо дотримання визначеного законом порядку здійснення та забезпечення права позивачки на доступ до публічної інформації, що знаходиться у володінні відповідача, як розпорядника публічної інформації, визначеної Законами «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації», в т.ч. інформації, що становить суспільний інтерес при зверненні з інформаційним запитом,
про захист від триваючого правопорушення права позивачки на публічну інформацію, як реалізацію гарантованого конституційного забезпечення права людини на достовірну інформацію у відповідності до чинно законодавства України,
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом, у зв`язку з порушенням прав людини, враховуючи пріоритет захисту прав людини.
Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що нею в адресу відповідача був надісланий інформаційний запит від 31.08.2023 згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Закону України «Про інформацію». У відповідь на зазначений запит, листом від 07.09.2023, відповідач надав позивачці недостовірну та неповну інформацію.
20.04.2026 засобами системи «Електронний суд» від відповідача до суду надійшов відзив на уточнений позов, в якому відповідач зазначає про надання повної та вичерпної відповіді на запит позивачки. Просить відмовити у задоволенні позову.
Протокольною ухвалою від 17.06.2026 було закрите підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті на 21.07.2026.
Судове засідання відкладалось з причин неявки позивачки: 21.07.2026 на 06.08.2026, 06.08.2026 на 18.08.2026.
У судове засідання 18.08.2026 представник відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не прибув.
З врахуванням приписів ст. 205 КАС України суд розглянув справу за відсутності представника відповідача.
У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги.
У судовому засіданні судом був оголошений зміст заперечень відповідача проти позову.
У судовому засіданні 18.08.2026 проголошено скорочене рішення.
Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки та оголосивши зміст заперечень відповідача, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.
Відповідач є комунальним підприємством, яке здійснює в межах міста Запоріжжя та Запорізького району ліцензійну діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення – є суб`єктом господарювання, який є природною монополією (інформація про віднесення відповідача до переліку природних монополій розміщена на офіційному веб-сайті Антимонопольного комітету України за посиланням - https://amcu.gov.ua/napryami/konkurenciya/arhiv-zvedenogo-pereliku-prirodnih-monopolij).
За твердженням позивачки, проти якого відповідач не навів заперечень, між нею та відповідачем до дати розміщення на офіційних веб-сайтах органу місцевого самоврядування та відповідача в мережі Інтернет тексту публічного договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (до 01.04.2022) не був укладений договір щодо централізованого водопостачання та водовідведення, через неможливість визначення точки розподілу в якій здійснюється передача послуги від виконавця споживачу (місця на водопроводі, на якій можливо встановити прилад для обліку того обсягу води, який безпосередньо споживається мешканцями належної позивачці квартири).
Протягом тривалого часу в провадженні судів загальної юрисдикції (Орджонікідзевський (Вознесенівський) районний суд міста Запоріжжя, Апеляційний суд Запорізької області (Запорізький апеляційний суд), Верховний Суд) перебувають судові справи за участю позивачки та відповідача предметом яких є питання нарахування заборгованості з централізованого водопостачання та водовідведення, зокрема й за місцем реєстрації позивачки. Позивачка заперечує отримання від відповідача послуг з водопостачання та водовідведення в тому обсязі, якій їй визначає відповідач (справи №335/13534/17, № 335/2083/18, № 335/15318/18, № 335/6206/21).
Позивачка зазначає, що в справах про стягнення заборгованості з централізованого водопостачання та водовідведення, в тому числі у справах за участю позивачки, відповідач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, й рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення». На підтвердження чого нею наданий витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень щодо кількості судових рішень, в яких відповідач посилався на зазначене рішення органу місцевого самоврядування (т. 3, а.с. 58).
Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546 було вирішено (т. 3, а.с. 15-16):
«1. Збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводити окремо від інших комунально-побутових послуг.
2. Затвердити план прийому-передачі на пряму оплату послуг з водопостачання та водовідведення, які надаються державним комунальним підприємством «Водоканал» населенню, що мешкає в житлових будинках комунальної власності.
3. Начальнику управління житлового господарства міської ради Крещуку М.О.:
3.1. Передати функції по збору платежів від населення, що мешкає в житлових будинках комунальної власності, державному комунальному підприємству «Водоканал» згідно з додатком.
3.2. Надати державному комунальному підприємству «Водоканал»:
- інформацію щодо заборгованості окремо кожного з абонентів за водоспоживання та водовідведення;
- списки пільгових категорій громадян.
4. Директору державного комунального підприємства «Водоканал» ОСОБА_2 :
4.1. Відкоригувати договори з державними комунальними підприємствами «ВРЕЖО №1-11» та комунальними підприємствами «ВРЕЖО №12,14» на подачу води на власні потреби і прийом стічних вод та на компенсацію за технічне обслуговування внутрішньо будинкових мереж та обладнання житлового фонду.
4.2. Розробити та погодити з управлінням житлового господарства міської ради договір про надання інформації житлово-експлуатаційними підприємствами комунальної власності про зміни в дислокаціях абонентів-квартиронаймачів та власників.
4.3. в місячний термін довести до відома споживачів про зміни в порядку оплати за послуги з водопостачання та водовідведення.
5. Обслуговування приладів обліку води, що є на уводах водопроводу до будинків комунальної власності, проводиться житлово-експлуатаційними підприємствами комунальної власності.
6. Оплату за воду, використану у житлових будинках комунальної власності на їх власні потреби та втрати у внутрішньо будинкових мережах здійснюють державні комунальні підприємства «ВРЕЖО №1-11» та комунальні підприємства «ВРЕЖО №12,14№ по актам державного комунального підприємства «Водоканал».
7. Начальнику управління житлового господарства міської ради Крещуку М.О. та генеральному директору закритого акціонерного товариства «Запоріжзв`язоксервіс» ОСОБА_3 внести зміни до програми нарахування за комунальні послуги та забезпечити прозорість нарахування оплати за водопостачання та водовідведення.
8. Контроль за виконанням даного рішення покласти на заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Липського Г.М.».
Рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546 не було оприлюднене у встановленому порядку, що стало однією з підстав звернення позивачки до відповідача з інформаційним запитом від 31.08.2023.
Також з матеріалів справи вбачається, що 03.11.2014 співробітниками відповідача був складений акт технічного обстеження квартири позивачки, в якому визначено, що в квартирі відсутній прилад обліку холодної води, а централізоване холодного водопостачання всього під`їзду, в якому знаходиться квартира позивачки, відбувається через квартиру позивачки (транзитом без виділу точки розподілу) (т. 2, а.с. 187).
За твердження позивачки загальнобудинковий прилад обліку централізованого холодного водопостачання тривалий час перебуває у неробочому стані.
31.08.2023р. на адресу відповідача від позивачки надійшов інформаційний запит вих.№31082023/1 від 31.08.2023 (т. 1, а.с. 12). 
Даним запитом позивачка просила надати їй:
«1. Документ, завірений належним чином, який підтверджує підставу вимоги оплати за постачання питної води на адресу реєстрації позивачки за 2019-2023 роки.
2. Копію оригіналу рішення ВК ЗМР №546, завірену належним чином.
3. Копії первинної бухгалтерської звітності за адресою реєстрації позивачки за 2019-2023 роки».
Листом від 07.09.2023 вих.№56-ІЗ-4833-23 (т. 1, а.с. 9) відповідач у відповідь на перше питання роз`яснив позивачці, із посиланням на приписи нормативних актів, підстави виникнення зобов`язань між виконавцем послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення та споживачем таких послуг. Разом з тим, як на підставу виникнення правовідносин між відповідачем та споживачами послуг з водопостачання та водовідведення послався на рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546.
У відповідь на друге питання відповідач зазначив, що запитуване позивачкою рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради перебуває у володінні зазначеного органу місцевого самоврядування, як органу, який видав таке рішення. Разом з тим, відповідачем була надана позивачці копія рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546, яка не дозволяє повністю та достовірно встановити зміст такого рішення (внаслідок дефекту виготовлення копії цього документа відсутня частина тексту рішення).
У відповідь на третє питання позивачки, відповідач зазначив про неможливість надання запитуваних документів, у зв`язку з їх відсутністю на підприємстві.
Не погоджуючись з такою відповіддю позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку обставинам справи суд виходить з наступного.
Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до статей 5, 7 Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі – Закон №2939-VI).
Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Відповідно до ст. 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
За приписами п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується:
1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;
…
6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 цього Закону доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Статтею 10 Закону №2939-VI визначено, що кожна особа має право:
1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;
2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;
3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;
4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;
5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.
Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:
1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;
2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;
3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;
4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.
Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася.
Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.
Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації відповідно до статті 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них (ст. 13 Закону №2939-VI).
Зі змісту запиту позивачки від 31.08.2023, розглядуваного у цій справі, вбачається, що він безпосередньо стосується інформації щодо умов постачання відповідачем послуг та формування цін на них. При цьому запит позивачки за формою відповідає вимогам ст. 19 Закону №2939-VI.
Частиною 1 ст. 14 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Порядок розгляду і надання відповіді на запит визначено у статті 20 №2939-VI. Зокрема, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (частина перша статті 20 Закону); у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 4 ст. 20 Закону №2939-VI).
Частинами 1-5 статті 22 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:
1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;
2) дату відмови;
3) мотивовану підставу відмови;
4) порядок оскарження відмови;
5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Статтею 23 Закону № 2939-VI визначено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити:
1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;
2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;
3) ненадання відповіді на запит на інформацію;
4) надання недостовірної або неповної інформації;
5) несвоєчасне надання інформації;
6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;
7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд зазначає, що наведена у листі відповідача від 07.09.2023 №56-ІЗ-4833-23 відповідь на перший пункт запиту позивачки інформація не відповідає змісту запиту позивачки, оскільки вона запитувала інформацію за період 2019-2023 років, а відповідач як на підставу виникнення правовідносин між відповідачем та споживачами послуг з водопостачання та водовідведення послався на рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546.
Разом з тим, з матеріалів справи та відкритих даних розміщених в публічному доступі на офіційній веб-сторінці Запорізької міської ради в мережі Інтернет вбачається наступне:
- на підставі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.09.2005 №327 з 01.01.2006 виконавцем послуг населенню у житловому фонді м. Запоріжжя з централізованого водопостачання та водовідведення визначене комунальне підприємство «Водоканал», в межах експлуатаційної відповідальності (мереж які знаходяться на балансі виробника), якщо вони безпосередньо надають споживачеві послугу;
- на підставі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.02.2009 №25 з 01.01.2009 виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності міста Запоріжжя з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення визначене комунальне підприємство «Водоканал», визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.09.2005 № 327 «Про визначення виконавців послуг населенню з водо-, теплопостачання та водовідведення» з 01.01.2009;
- рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.07.2012 №257 встановлено, що комунальне підприємство «Водоканал» є виконавцем послуг з централізованого постачання питної води для потреб холодного та гарячого водопостачання, централізованого водовідведення для населення, що мешкає у будинках житлово-будівельних кооперативів, об`єднань співвласників багатоквартирних будинків за умови, якщо його визначено виконавцем таких послуг рішенням більшості власників (співвласників) житлових приміщень, відповідно до установчих документів житлово-будівельних кооперативів або об`єднань співвласників багатоквартирних будинків;
- рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.07.2014 №264 визнані такими, що втратили чинність з 01.07.2014 року рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.04.2011 №200 «Про визначення виконавців комунальних послуг», від 27.07.2012 №257 «Про визначення виконавця комунальних послуг».
Суд зазначає, що в матеріалах справи наявна відповідь відповідача від 18.07.2018 №8907 (т. 2, а.с. 219) на запит позиваки про надання публічної інформації від 12.07.2018 (т.2, а.с. 218), в якій перелічені рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради, якими було визначено виконавця послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 2000 по 2018 роки.
З врахуванням наведеного посилання відповідача в оскаржуваній відповіді на рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546, як на підставу виникнення правовідносин між відповідачем та споживачем його послуг, очевидно не відповідає фактичним обставинам.
Як встановлено судом, з листом від 07.09.2023 №56-ІЗ-4833-23 відповідач надав позивачці копію рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546, яке не дозволяє повністю та достовірно встановити зміст такого рішення (внаслідок дефекту виготовлення копії цього документа відсутня частина тексту рішення починаючи з дати рішення до тексту пункту 4 рішення).
На переконання суду, надання відповідачем (який є природною монополією) позивачці такої копії рішення органу місцевого самоврядування, свідчить про надання неповної інформації на запит про надання публічної інформації. При цьому запитуване позивачкою рішення виконавчого комітету безпосередньо стосується інформації щодо умов постачання відповідачем послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Щодо третього питання відповіді на запит позивачки суд зазначає про очевидну необґрунтованість твердження відповідача про відсутність у нього обов`язку складати первинні бухгалтерські документи окремо за адресою позивачки.
Так за приписами, п.п. 2, 8, 11 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право:
2) без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості;
8) на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у встановленому законодавством порядку;
11) без додаткової оплати отримувати інформацію про проведені управителем, виконавцем комунальної послуги нарахування плати за житлово-комунальні послуги (з розподілом за періодами та видами нарахувань) та отримані від споживача платежі.
Пунктами 3, 11 частини 2 статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що виконавець комунальної послуги зобов`язаний:
3) без додаткової оплати надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості та іншу інформацію, передбачену законодавством;
11) інформувати споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до законодавства;
В частині 1 статті 17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комерційний облік комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання здійснюється вузлами обліку відповідних комунальних послуг, що забезпечують загальний облік їх споживання в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.
Розподіл обсягів спожитих у будівлі послуг з постачання теплової енергії, гарячої та холодної води між споживачами здійснюється відповідно до законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 23 зазначеного Закону одиниця виміру обсягу спожитої споживачем послуги з централізованого водопостачання визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» одиниця виміру обсягу спожитої споживачем послуги з централізованого водовідведення визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом.
За приписами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правової форми і форми власності, на філії та представництва юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.
Статтею 9 зазначеного Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:
назву документа (форми);
дату складання;
назву підприємства, від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;
посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;
особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Якщо первинний документ містить інформацію про дату (період) надання послуг, виконання робіт або найму (оренди), то відсутність передбачених абзацами шостим і сьомим цієї частини реквізитів із сторони замовника послуг (робіт) або наймача (орендаря) не є порушенням вимог до оформлення первинного документа, за умови що такий порядок документування господарських операцій передбачено договором, укладеним у письмовій формі, і такі господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку в періоді їх здійснення. Дія положень цього абзацу не поширюється на вимоги до документування господарських операцій, оплата за які здійснюється за рахунок публічних коштів; господарських операцій, здійснених на виконання договорів найму (оренди) державного або комунального майна; договорів будівельного підряду, проектно-вишукувальних робіт; договорів про пожертву, благодійну або гуманітарну допомогу.
Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).
Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо.
Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця.
Права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку.
Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.
Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку з використанням електронних засобів оброблення інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.
Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.
Копії первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку можуть бути вилучені у підприємства лише за рішенням відповідних органів, прийнятим у межах їх повноважень, передбачених законами. Обов`язковим є складання реєстру документів, що вилучаються у порядку, встановленому законодавством.
Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.
Отже, з наведеного нормативного регулювання вбачається обов`язок відповідача вести бухгалтерський облік на підставі первинних бухгалтерських документів.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач веде окремий обліг послуг з централізованого водопостачання та водовідведення по особовому рахунку 955501130, споживачем яких є позивачка. Підтвердженням даного факту є рахунки на оплату таких послуг, копії яких містяться в матеріалах справи (т. 2, а.с. 166, 168).
Тобто з матеріалів справи вбачається, що відповідач веде окремий облік за особовим рахунком закріпленим за адресою місяця проживання позивачки.
З наведених підстав суд висновує про очевидну безпідставність твердження відповідач про відсутність у нього документів первинного бухгалтерського обліку за адресою позивачки, оскілки такі документи у нього повинні бути в силу вимог закону.
Відтак, суд висновує про протиправність дії відповідача, які полягають у наданні позивачці неповної та недостовірної інформації за запитом на отримання публічної інформації від 31.08.2023 № 31082023/01.
Обираючи спосіб захисту порушеного права суд зазначає про те, що станом на дату вирішення даної справи у позивачки наявна повна та достовірна копія рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.1999 №546, а тому відсутні підстави для повторного надання позивачці такої копії.
Разом з тим, право позивачки на отримання публічної інформації в частині надання копій первинних бухгалтерських документів, на підставі яких за адресою реєстрації нараховуються платежі за водопостачання та водовідведення за період 2019-2023 років має бути відновлене шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути запит позивачки на отримання публічної інформації від 31.08.2023 № 31082023/01 та надати на нього відповідь в зазначеній частині з урахуванням висновків суду.
Щодо вимоги позивачки про відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд зазначає про відсутність в матеріалах справи доказів спричинення відповідачем внаслідок вчинення оскаржуваних дій будь-якої шкоди позивачці, а тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.
Інші доводи та заперечення учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).
Судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачкою вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Позивачку було звільнено від сплати судового збору, тому розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Комунального підприємства «Водоканал» (вул. Св. Миколая, буд. 61, м. Запоріжжя, 69002) про визнання дій протиправними – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Комунального підприємства «Водоканал», які полягають у наданні ОСОБА_1 неповної та недостовірної інформації за запитом на отримання публічної інформації від 31.08.2023 № 31082023/01.
Зобов`язати Комунальне підприємство «Водоканал» повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 31.08.2023 № 31082023/01 та надати на нього відповідь, в частині надання копій первинних бухгалтерських документів, на підставі яких за адресою реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) нараховуються платежі за водопостачання та водовідведення за період 2019-2023 років.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 27.08.2026.

Суддя Р.В. Кисіль