справа № 752/16169/26
головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
провадження № 22-ц/824/13938/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

10 вересня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Побережної Марини Олександрівни на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2026 року
у справі за клопотанням ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішень іноземного суду на території України, боржник: ОСОБА_2 , -
в с т а н о в и в :
У червні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Побережна М.О. звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішень іноземного суду на території України, боржник ОСОБА_2 .
У вказаному клопотанні заявник просить визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішень Секції сімейного права, дитинства та дієздатності Інстанційного суду міста Аліканте, Площа № 2 (колишній Суд першої інстанції № 10 міста Аліканте), Королівство Іспанія, ухвалених у справі № 680/2024 та виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо боржника - ОСОБА_2 на користь стягувача - ОСОБА_1 , а саме: рішення суду (Sentencia № 268/2025 від 29 вересня 2025 в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 225,00 євро щомісячно з індексацією, починаючи з моменту ретроактивного нарахування (з 2024 року) та на майбутнє - до досягнення дитиною повноліття, а також 50 % надзвичайних витрат на дитину; ухвали про примусове виконання (Auto de ejecuci?n forzosa) № НОМЕР_1 від 15 квітня 2026 року, якою відкрито процедуру примусового виконання рішення суду № 268/2025 та визначено розмір заборгованості, що підлягає стягненню у загальному розмірі 12663,30 євро, яка складається з: 9741,00 євро основного боргу (в тому числі 4950,00 євро боргу за аліментів за період з червня 2024 року по березень 2026 року та 4791,00 євро боргу за надзвичайними витратами), а також 2922,30 євро відсотків та судових витрат; видати два окремі виконавчі листи на примусове виконання зазначених рішень для уникнення колізій при використанні різних предметів стягнення.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2026 року указану цивільну справу для розгляду передано за підсудністю до Сторожинецького районного суду Чернівецької області.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що боржник ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання, що не відноситься територіально до Голосіївського району міста Києва, відповідно до якого і визначається територіальна юрисдикція цієї цивільної справи, що відповідає вимогам частини 1 статті 464 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Побережна М.О. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2026 року та направити справу до Голосіївського районного суду міста Києва для продовження розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявник вважає оскаржувану ухвалу незаконною, передчасною та такою, що постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права, зокрема статті 464 ЦПК України.
У поданому до Голосіївського районного суду міста Києва клопотанні заявник обґрунтовував територіальну підсудність цієї справи саме наявністю у боржниці майна на території міста Києва, в межах територіальної юрисдикції Голосіївського районного суду міста Києва.
Вказує, що боржниці належать нежитлові приміщення АДРЕСА_3 , а також корпоративні права у розмірі 100 % статутного капіталу ТОВ «АНАБЕЛЬ НАРЕЧЕНА», місцезнаходженням якого також є АДРЕСА_4.
Саме на це майно заявник реально планує звертати стягнення після визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення суду Королівства Іспанія на території України.
При цьому предметом виконання у цій справі є не звичайне грошове зобов`язання між приватними особами, а рішення іноземного суду про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, яке тривалий час не виконується боржницею. Саме неможливість фактичного отримання присуджених аліментів та наявність значної заборгованості зумовили необхідність звернення стягувача із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення суду Королівства Іспанія на території України. За таких обставин майно боржниці, розташоване на території України, а саме у місті Києві в Голосіївському районі, набуває визначального значення для забезпечення реального захисту прав та інтересів дитини, оскільки саме за рахунок цього майна може бути забезпечене фактичне виконання рішення про стягнення аліментів. Тому під час вирішення питання територіальної підсудності суд повинен був враховувати не лише формальні відомості про реєстрацію місця проживання боржниці, а й безпосередній зв`язок спору з майном, за рахунок якого планується виконання рішення іноземного суду.
Зазначає, що найбільш тісний зв`язок із предметом майбутнього виконання має саме Голосіївський районний суд міста Києва, оскільки в межах його територіальної юрисдикції розташоване нерухоме майно боржниці та зареєстрована юридична особа, корпоративні права.
Це майно прямо зазначалося заявником як майнова база для майбутнього примусового виконання рішення іноземного суду.
Суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на зареєстроване місце проживання боржниці, однак не встановив її фактичного місця проживання або перебування. 
При цьому матеріали справи свідчать, що боржниця тривалий час перебувала за межами України, а рішення, виконання якого просить дозволити Заявник, ухвалене судом Королівства Іспанія.
Сам по собі факт наявності відомостей про зареєстроване місце проживання боржниці не свідчить про її фактичне проживання або перебування за відповідною адресою. 
Суд першої інстанції не встановив, що боржниця фактично проживає або перебуває за адресою реєстрації у Чернівецькій області, не перевірив ці обставини та не надав оцінки доводам заявника про невідомість актуального місця проживання боржниці.
Крім того, у боржниці наявне майно у кількох регіонах України. Закон не встановлює, що у такому випадку справа має розглядатися виключно за місцезнаходженням майна в Чернівецькій області або за останньою відомою адресою реєстрації боржника. За наявності майна боржника в різних регіонах України заявник має право звернутися до суду за місцезнаходженням одного з об`єктів майна, за рахунок якого може бути забезпечене реальне виконання іноземного судового рішення.
Суд не встановив відсутності майна боржниці на території міста Києва, не спростував відповідні доводи заявника та не пояснив, чому наявність такого майна не може бути підставою для визначення територіальної підсудності справи Голосіївському районному суду міста Києва.
Таким чином, висновок суду про передачу справи за підсудністю зроблений без належного дослідження всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення питання територіальної юрисдикції.
Вказує, що зі змісту ухвали про передачу за підсудністю заяви про забезпечення вбачається, що суд першої інстанції не розглянув заяву про забезпечення по суті, а передав її виключно з мотивів передачі основної справи за підсудністю. Тобто питання про наявність ризиків відчуження майна, співмірність заходів забезпечення та необхідність негайного реагування судом фактично не оцінювалося.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що частиною 1 статті 464 ЦПК України чітко визначено територіальну підсудність відповідної категорії справ, при цьому положення відповідного закону не передбачають право вибору заявника між судами.
Вказує, що апелянт безпідставно наполягає на застосуванні положень частини 2 статті 464 ЦПК України, оскільки вказані положення можуть бути застосовані судом лише у випадку, якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України; або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме.
Тобто, лише із наявністю однієї з двох обов`язкових умов закон пов`язує можливість розгляду відповідної категорії судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника. Але, у цій справі, жодна з обов`язкових умов, визначена частиною 2 статті 464 ЦПК України, відсутня, що позбавляє можливості інший суд розглядати відповідну справу.
ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання, її місце перебування відоме, і наявність майна жодним чином не впливає на визначення територіальної підсудності у цьому випадку.
Зазначає, що апелянт безпідставно ототожнює визначене законом питання щодо територіальної підсудності із можливим майбутнім виконанням.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги наухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до частини 1 статі 464 ЦПК України витання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.
Частиною 2 указаної статті визначено, що якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.
Указаною статтею визначено територіальну підсудність справ про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.
При цьому статтею 464 ЦПК України не передбачено альтернативну підсудність, а визначено, що підсудність таких справ визначається за місцезнаходженням в Україні майна боржника лише у випадку якщо 
боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України;
або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме.
З матеріалів справи вбачається, що боржник ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , тому територіальна юрисдикція цієї справи має бути визначена на підставі частини 1 статі 464 ЦПК України, а не частини 2 цієї статті. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що указана справа підсудна Сторожинецькому районному суду Чернівецької області.
Доводи апеляційної скарги про визначення підсудності цієї справи саме наявністю у боржниці майна на території міста Києва та про те, що це майно заявник планує звертати стягнення після визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення суду, суперечать змісту статті 464 ЦПК України та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Щодо доводів заявника, які стосуються незгоди із ухвалою суду першої інстанції про передачу за підсудністю заяви про забезпечення позову, то апеляційний суд не надає їм оцінку, оскільки така ухвала ОСОБА_1 не оскаржується.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, а ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2026 року підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Побережної Марини Олександрівни залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська