ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 487/5554/25
провадження № 61-1207св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, 
у складі судді Скоринчук К. М., від 19 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., від 23 грудня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У серпні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 грудня 2012 року між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , і з цього часу позивачі мешкають у вказаній квартирі. 
3. 14 лютого 2015 року позивачі зареєстрували своє місце проживання, вільно та відкрито користуються нерухомим майном, сплачують комунальні послуги.
4. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 
2016 року у справі № 487/9280/14-ц приватизацію квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано незаконною, визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право спільної часткової власності від 06 вересня 2012 на ім`я 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11 грудня 2012 року, укладений між позивачкою та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , та вирішено вселити ОСОБА_3 у квартиру.
5. Із квітня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі, однак фактично у ній не проживає.
6. Позивачі наголошують, що відкрито та безперервно володіють квартирою більше десяти років та з цих підстав просили суд:
- визнати за кожним з них право власності по 1/2 частці на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю;
- визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою та скасувати його реєстрацію місця проживання у квартирі.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
7. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.
8. Суди попередніх інстанції виходили з недоведеності позивачами сукупності умов для набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Щодо заявленої вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом та скасування реєстрації його місця проживання, то суди врахували, що ОСОБА_3 вселений до спірної квартири на підставі рішення суду, як член сім`ї ОСОБА_7 , якому було видано ордер на квартиру. Натомість позивачами доказів правової підстави володіння та користування спірною квартирою на час звернення з позовом не надано, а відтак і не доведено порушення їхніх прав ОСОБА_3 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
9. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
10. 23 січня 2026 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у справі № 487/5554/25.
11. Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи 
№ 487/5554/25, які у квітні 2026 року надійшли до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
12. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявники зазначають необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 683/1795/17, від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18 (пункт 2 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
13. Вказують, що вони є добросовісними покупцями спірної квартири, яким не було і не могло бути відомо про право на проживання в цій квартирі 
ОСОБА_3 .
14. Вважають, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду у справах № 683/1795/17, № 337/4725/18 та враховані апеляційним судом, стосуються правовідносин, які не є подібними. При цьому посилаються на відсутність висновків Верховного Суду у справах про визнання права власності за набувальною давністю з одночасним визнанням особи такою, що втратила право користування житлом у зв`язку з виїздом на постійне проживання до росії.
15. Стверджують, що  ОСОБА_3 , який має право на приватизацію 
1/3 частини квартири, не має наміру повертатися до України та не вживав заходів щодо вселення у спірну квартиру на підставі постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2016 року у справі № 487/9280/14-ц.
16. Вважають, що суди безпідставно вказали на недоведеність їх проживання у спірній квартирі, в той час як вони проживають у цій квартирі з грудня 2012 року, а у лютому 2015 року зареєстрували місце свого проживання, оплачують житлово-комунальні послуги та здійснили у квартирі ремонт.
Відзив на касаційну скаргу не подано
Обставини справи, встановлені судами
17.  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з 14 лютого 2015 року зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .
18. На підтвердження фактичного проживання позивачами за вказаною адресою з 2012 року суду надано акт про проживання від 17 червня 2025 року, складений сусідами: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та підписаний головою ОСББ «Наш Дом» ОСОБА_11 .
19. За цією ж адресою з 27 квітня 2018 року зареєстрований ОСОБА_3 , якого рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 
2016 року у справі № 487/9280/14-ц вселено у спірну квартиру.
20. У постанові Апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 
2016 року у справі № 487/9280/14-ц встановлено, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 квітня 2001 року № 330 ОСОБА_7 на сім`ю із чотирьох осіб, включно із ОСОБА_3 , було надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а 03 серпня 2001 року видано ордер на спірну квартиру.
Відповідно до довідки ОСББ «Наш Дом» № 534 від 03 лютого 2015 року за вказаною адресою були зареєстровані з 21 березня 2003 року - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а з 18 червня 2004 року - ОСОБА_5 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 
2003 року ОСОБА_7 (батька ОСОБА_3 ) визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2012 року задоволено позов ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою 
АДРЕСА_1 .
У липні 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до органу приватизації із заявою про оформлення передачі їм у приватну власність спірної квартири.
Розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 06 вересня 2012 року № 1488-р ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передано спірну квартиру у спільну часткову власність та 06 вересня 2012 року видано свідоцтво про право спільної часткової власності (по 1/2 частці за кожною) на квартиру.
11 грудня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу відчужили квартиру ОСОБА_1 .
Ухвалами Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 
2012 року заочне рішення від 08 лютого 2012 року скасовано, а від 29 березня 2013 року - позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, залишено без розгляду.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року, рішення суду першої інстанції від 15 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 .
21. Ухвалюючи рішення 05 липня 2016 року, апеляційний суд Миколаївської області взяв до уваги, що судом не встановлено обставин не проживання ОСОБА_3 у квартирі у спірний період, при цьому ОСОБА_3 був незаконно позбавлений права на участь у приватизації житла.
Враховуючи, що приватизація спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушила права ОСОБА_3 , суд визнав цю приватизацію незаконною, визнав недійсним та скасував свідоцтво про право власності на це житло, і визнав недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 11 грудня 
2012 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
22. Згідно з інформацією, отриманої з Державної прикордонної служби, ОСОБА_3 виїхав за межі України 29 листопада 2018 року через пункт пропуску Грем`яч. Відомості про його в`їзд на територію України, після вказаної дати, відсутні.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
23. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
24. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
25. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
26. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
27. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
28. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 657 ЦК України).
29. Відповідно до статті 72 ЖК України, чинного на момент розгляду справи судами попередніх інстанції, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
30. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
31. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.
32. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
33. Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачами права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели наявності умов, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.
34. Апеляційний суд обґрунтовано звернув увагу на те, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2016 року у справі 
№ 487/9280/14-ц визнана незаконною приватизація спірної квартири 
 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнано недійсним та скасовано свідоцтво про їх право спільної часткової власності, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_1 придбала спірну квартиру, а отже ця квартира наразі перебуває у комунальній власності територіальної громади 
м. Миколаєва, інтереси якої представляє Миколаївська міська рада.
35.  ОСОБА_1 була учасником справи № 487/9280/14-ц. 
36. Позивачі обізнані про підстави визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 11 грудня 2012 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_1 . Отже, позивачі знають як про власника спірної квартири (територіальну громаду м. Миколаєва, інтереси якої представляє Миколаївська міська рада), який не відмовлявся від права власності на належне йому нерухоме майно, так і про визнання судом недійсним правочину, на підставі якого позивачі вселились у вказану квартиру.
37. Миколаївська міська рада, яка є відповідачем у розглядуваній справі, проти позову заперечувала.
38. Фактично позов  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спрямований на набуття квартири комунальної власності у приватну власність поза процедурою приватизації житла та всупереч волі власника.
39. Водночас, сам по собі факт користування позивачами квартирою комунальної форми власності, утримання її в належному стані, 
проведення ремонтів, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не 
є підставою для виникнення у них права власності за набувальною 
давністю (див. постанову Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі 
№ 337/4725/18).
Відкрите володіння позивачами квартирою і використання її для проживання не свідчить про наявність підстав для визнання за ним права власності на майно за набувальною давністю у розумінні статті 344 ЦК України 
(див. постанову Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 683/1795/17).
40. В межах розглядуваної справи колегією суддів не встановлено підстав для ініціювання відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18, від 07 листопада 2019 року у справі № 683/1795/17, про що просять заявники у касаційній скарзі.
41. Щодо позовних вимог про визнання  ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою та скасування реєстрації його місця проживання, апеляційний суд правильно звернув увагу, що ОСОБА_3 вселений у спірну квартиру за рішенням суду, яке набрало законної сили, а позивачі не довели порушення їх прав фактом реєстрації місця проживання ОСОБА_3 .
42. Вимоги щодо повернення коштів, сплачених ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року, у розглядуваній справі не заявлялись і судами не вирішувались.
43. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
44. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
45. Оскарженні судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
46. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
2. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 
2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: | В. В. Шипович О. М. Осіян Н. Ю. Сакара