Справа № 420/10760/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач), в інтересах якої діє адвокат Компанієць Анастасія Вікторівна, звернулася до суду з позовом до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» (далі – відповідач, ДУ «Херсонський слідчий ізолятор»), в якому просить:
визнати протиправними дії державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» щодо обчислення ОСОБА_1 у заниженому розмірі з 29.01.2020 по 13.05.2022 грошового забезпечення, щомісячних додаткових та щомісячних одноразових видів грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, без урахування посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на відповідний тарифний коефіцієнт;
зобов`язати державну установу «Херсонський слідчий ізолятор» здійснити з 29.01.2020 по 13.05.2022 включно ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, щомісячних додаткових та щомісячних одноразових видів грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», на відповідний тарифний коефіцієнт та згідно з Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, а також провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, зокрема в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор», де наказом від 31.10.2019 № 97/ОС «Про особовий склад» призначена з 01.11.2019 на посаду молодшого інспектора 1 категорії відділу режиму і безпеки з установленням 7 тарифного розряду та посадового окладу у розмірі 3000 грн, а наказом від 24.01.2023 № 4/ОС звільнена зі служби за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Позивач зазначає, що після звільнення виявила заниження визначеного їй за період з 29.01.2020 по 13.05.2022 включно грошового забезпечення, оскільки при обчисленні посадового окладу та окладу за спеціальним званням відповідач застосовував розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом станом на 01.01.2018 (1762,00 грн), не враховуючи розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлені законами про Державний бюджет України на 2020, 2021 та 2022 роки, чим порушив вимоги пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704. Позивач наголошує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, унаслідок чого з 29.01.2020 відновлено дію пункту 4 постанови № 704 у редакції, яка передбачає застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Оскільки нарахування всіх щомісячних додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги при звільненні здійснюється виходячи з посадового окладу та окладу за спеціальним званням, позивач вважає, що має право і на перерахунок цих виплат.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Ухвалою від 16 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суд зобов`язав відповідача надати до суду відомості щодо нарахування та виплати одноразової допомоги при звільненні та грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 13.05.2022 із зазначенням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався при нарахуванні зазначених виплат, а також встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
30.04.2025 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує. Відповідач посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду, зазначаючи, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому про його отримання у заниженому розмірі позивач повинна була дізнатися, отримуючи відповідну виплату за кожний місяць, тобто з 30.01.2020; позивач звільнена 24.01.2023, повний розрахунок отримала у лютому 2023 року, а позов подала лише 11.04.2025, чим пропустила строк звернення до суду і не заявила клопотання про його поновлення. По суті спору відповідач зазначає, що скасування у судовому порядку пункту 6 постанови № 103 не поновлює автоматично дію попередньої редакції пункту 4 постанови № 704; примітки до додатків 1, 14 постанови № 704 мають інформаційний характер і не містять норм права; розміри посадових окладів визначались відповідно до доручень Міністерства юстиції України за 2020– 2022 роки та наказу Міністерства юстиції України від 13.03.2018 № 685/5 виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2018 (1762 грн). Відповідач також зазначив, що внаслідок тимчасової окупації м. Херсона та втрати первинної бухгалтерської документації установа не може надати повний розрахунок посадового окладу та довідку про грошове забезпечення позивача за спірний період.
03.05.2025 позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивач наполягає на задоволенні позову. Позивач зазначає, що спір стосується перерахунку та виплати складових грошового забезпечення, яке за змістом є рівнозначним заробітній платі, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, якими звернення до суду про стягнення належної працівникові заробітної плати не обмежувалося будь-яким строком; увесь спірний період (з 29.01.2020 по 13.05.2022) передує 19.07.2022, а тому строк звернення до суду не пропущено. По суті позивач посилається на сталу практику Верховного Суду щодо застосування пункту 4 постанови № 704 із використанням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Враховуючи, що учасниками справи подані необхідні для розгляду справи заяви по суті спору та докази, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення.
Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін, у тому числі в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор».
Наказом Херсонського слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Херсонській області від 25.07.2008 № 29 ОСОБА_1 призначено молодшим інспектором II категорії відділу режиму і охорони.
Наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 31.10.2019 № 97/ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 призначено з 01.11.2019 на посаду молодшого інспектора 1 категорії відділу режиму і безпеки з установленням 7 тарифного розряду та посадового окладу у розмірі 3000 грн.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, дію якого в подальшому продовжено та який триває до теперішнього часу.
Наказом Міністерства юстиції України від 13.05.2022 № 1951/5, у зв`язку із тимчасовим знаходженням на непідконтрольній території України, у державній установі «Херсонський слідчий ізолятор» оголошено простій з 14.05.2022 до закінчення воєнного стану в Україні.
Наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24.01.2023 № 4/ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 24.01.2023 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів); цим же наказом встановлено, що вислуга років позивача для виплати одноразової грошової допомоги у календарному обчисленні становить 14 років 05 місяців 29 днів.
За період з 29.01.2020 по 13.05.2022 включно нарахування та виплата належного позивачу грошового забезпечення здійснювалися відповідачем із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018, у розмірі 1762,00 грн, без урахування розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законами про Державний бюджет України на 2020, 2021 та 2022 роки. Ця обставина відповідачем по суті не заперечується.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні приписи законодавства.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV (далі – Закон № 2713-IV).
Згідно зі статтею 14 Закону № 2713-IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать, зокрема, особи рядового і начальницького складу; служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Частиною четвертою статті 21 Закону № 2713-IV встановлено, що особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Частиною другою цієї статті визначено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати. Згідно з частиною п`ятою статті 23 Закону № 2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських; умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу визначаються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати та розміри грошового забезпечення визначені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – постанова № 704), якою затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів (додаток 1) та схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням (додаток 14).
Пунктом 4 постанови № 704 (у редакції, чинній на час її прийняття) було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Аналогічний припис закріплено у пункті 1 приміток до додатка 1 та у примітці до додатка 14 постанови № 704.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі – постанова № 103), яка набрала чинності 24.02.2018, пунктом 6 внесено зміни до пункту 4 постанови № 704, який викладено в редакції, за якою розрахунковою величиною визначено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року. При цьому зміни до приміток додатків 1, 12, 13, 14 постанови № 704 не вносилися.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови № 103.
Відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Отже, з 29.01.2020 – дня набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 – зміни, внесені пунктом 6 постанови № 103 до пункту 4 постанови № 704, застосуванню не підлягають, а застосуванню підлягає пункт 4 постанови № 704 у редакції, що передувала внесенню цих змін, тобто з визначенням розрахунковою величиною розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат; до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за № 377/31829 (далі – Порядок № 925/5).
Пунктом 3 розділу I Порядку № 925/5 визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років); щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань). Згідно з пунктом 6 розділу I Порядку № 925/5 грошове забезпечення визначається залежно від посади, спеціального звання, тривалості, інтенсивності та умов проходження служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання особи рядового чи начальницького складу.
Розділом 2 Порядку № 925/5 встановлено залежність щомісячних додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення від посадового окладу та окладу за спеціальним званням: надбавка за особливості проходження служби встановлюється у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років (підпункт 1 пункту 5 розділу 2); преміювання здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менше ніж 10 відсотків посадових окладів (підпункт 2 пункту 13 розділу 2); допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надаються в розмірі місячного грошового забезпечення (в межах місячного грошового забезпечення), до якого включаються посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячні види грошового забезпечення, які мають постійний характер, та премія (пункти 14, 15 розділу 2).
Відповідно до підпункту 6 пункту 1 розділу 3 Порядку № 925/5 до місячного грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, з якого нараховується ця допомога, включаються посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати), встановлені на день звільнення зі служби, та премія, розрахована відповідно до пункту 22 розділу I цього Порядку. Згідно з пунктом 22 розділу I Порядку № 925/5 для розрахунку, зокрема, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби до місячного грошового забезпечення включається премія в середньому розмірі за повні дванадцять календарних місяців служби підряд за місцем проходження служби, а за менший період служби – в середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби.
Право на одноразову грошову допомогу при звільненні особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби за наявності вислуги 10 років і більше у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби передбачено частиною другою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII та абзацом другим пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393.
Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб щороку затверджується Верховною Радою України у законі про Державний бюджет України на відповідний рік і становив: станом на 01 січня 2018 року – 1762,00 грн; станом на 01 січня 2020 року – 2102,00 грн; станом на 01 січня 2021 року – 2270,00 грн; станом на 01 січня 2022 року – 2481,00 грн.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 цього Кодексу).
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Системний аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року, а не будь-який інший (у тому числі раніше встановлений) його розмір. Оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови № 103, з 29.01.2020 при обчисленні посадового окладу та окладу за спеціальним званням підлягав застосуванню розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року (на 2020 рік – 2102,00 грн, на 2021 рік – 2270,00 грн, на 2022 рік – 2481,00 грн), а не розмір, встановлений на 01.01.2018 (1762,00 грн).
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, згідно з якими з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, оскільки прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік, у тому числі як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів; встановлене пунктом 3 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини на спірні правовідносини не впливає, оскільки такою розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 12.09.2022 у справі № 500/1813/21, від 13.12.2022 у справі № 240/12647/21, від 04.01.2023 у справі № 640/17686/21 та від 10.01.2023 у справі № 120/8682/21. Ці висновки в силу частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються судом під час вирішення цього спору.
Доводи відповідача про те, що скасування у судовому порядку пункту 6 постанови № 103 не поновлює автоматично дію попередньої редакції пункту 4 постанови № 704, суд відхиляє. Визнання пункту 6 постанови № 103 протиправним та його скасування означає, що внесені ним зміни до пункту 4 постанови № 704 з дня набрання законної сили відповідним судовим рішенням (29.01.2020) застосуванню не підлягають, а тому підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 у тій редакції, що передувала внесенню цих змін. Такий підхід узгоджується із зразковою справою № 160/8324/19 (рішення Верховного Суду від 17.12.2019) та наведеною вище сталою практикою Верховного Суду. Посилання відповідача на Правила підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2005 № 870, є безпідставним, оскільки ці Правила не можуть застосовуватися всупереч встановленому частиною другою статті 265 КАС України наслідку визнання нормативно-правового акта протиправним та обов`язковій для суду практиці Верховного Суду.
Доводи відповідача про те, що примітки до додатків 1, 14 постанови № 704 мають інформаційний характер і не містять норм права, не спростовують висновків суду, оскільки обов`язок визначати розрахункову величину виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, випливає безпосередньо із пункту 4 постанови № 704 у редакції, яка підлягала застосуванню у спірний період, а не лише з приміток до додатків.
Суд відхиляє й посилання відповідача на доручення Міністерства юстиції України за 2020– 2022 роки та наказ Міністерства юстиції України від 13.03.2018 № 685/5. Доручення Міністерства юстиції України не є нормативно-правовими актами, тоді як за частиною п`ятою статті 23 Закону № 2713-IV умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу визначаються Кабінетом Міністрів України, тобто Постановою № 704, а відповідач відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний був застосовувати акт вищої юридичної сили. Наказ Міністерства юстиції України від 13.03.2018 № 685/5 визначає тарифні розряди та тарифні коефіцієнти за посадами, які позивачем не оскаржуються; предметом спору є не тарифний розряд чи коефіцієнт, а розрахункова величина (розмір прожиткового мінімуму), з якої обчислюється посадовий оклад.
Оскільки нарахування щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, премії), одноразових додаткових видів грошового забезпечення (допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги), а також одноразової грошової допомоги при звільненні здійснюється у залежності від розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, заниження останніх унаслідок застосування неправильної розрахункової величини зумовило заниження і цих виплат. Зокрема, до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні, згідно з підпунктом 6 пункту 1 розділу 3 та пунктом 22 розділу I Порядку № 925/5 включається премія в середньому розмірі за повні дванадцять календарних місяців служби підряд, а тому перерахунок грошового забезпечення за спірний період впливає й на розмір одноразової грошової допомоги, виплаченої позивачу при звільненні.
За таких обставин суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо обчислення позивачу у заниженому розмірі з 29.01.2020 по 13.05.2022 включно грошового забезпечення, щомісячних додаткових та щомісячних одноразових видів грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні є протиправними, а належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок відповідних виплат виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини стосуються перерахунку та виплати складових грошового забезпечення позивача, яке за своїм змістом є рівнозначним поняттю заробітної плати (оплати праці). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат; у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати не обмежується будь-яким строком.
Питання про те, якою нормою слід керуватися при визначенні строку звернення до суду у справах, пов`язаних з виплатою складових грошового забезпечення, вирішено Верховним Судом у постанові від 07.09.2023 у справі № 620/1201/23, згідно з якою положення статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосується строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 19.07.2022, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX) було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Оскільки заявлені позивачем вимоги стосуються періоду з 29.01.2020 по 13.05.2022 включно, тобто періоду, що передує 19.07.2022, до цих вимог підлягає застосуванню частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, якою звернення до суду з позовом про стягнення належної працівникові заробітної плати не обмежувалося будь-яким строком. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23, згідно з яким до вимог про стягнення виплат за період по 19.07.2022 застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX.
З огляду на викладене доводи відповідача про пропуск позивачем шестимісячного строку, передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а так само тримісячного строку, передбаченого частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України, з обчисленням його з 30.01.2020, є безпідставними, а підстави для відмови у задоволенні позову з мотивів пропуску строку звернення до суду відсутні.
Суд не бере до уваги посилання відповідача на неможливість надання повного розрахунку та довідки про грошове забезпечення позивача у зв`язку з втратою первинної документації внаслідок тимчасової окупації, оскільки ця обставина не спростовує самого факту застосування відповідачем неправильної розрахункової величини (прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018), який відповідачем по суті не заперечується, і не звільняє відповідача від обов`язку здійснити перерахунок належних позивачу виплат.
У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 (заява № 63134/00) зазначив, що у разі коли чинне правове положення передбачає виплату певних виплат і дотримано всіх передбачених для цього вимог, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Обов`язок щодо доказування правомірності своїх дій покладається на відповідача, який правомірності обчислення позивачу грошового забезпечення у спірний період належними та допустимими доказами не довів.
Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання цього позову на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправними дії Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» щодо обчислення ОСОБА_1 у заниженому розмірі з 29.01.2020 по 13.05.2022 грошового забезпечення, щомісячних додаткових та щомісячних одноразових видів грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, без урахування посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на відповідний тарифний коефіцієнт.
Зобов`язати Державну установу «Херсонський слідчий ізолятор» (73005, м. Херсон, вул. Перекопська, 10, код ЄДРПОУ 08564707) здійснити з 29.01.2020 по 13.05.2022 включно ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) перерахунок грошового забезпечення, щомісячних додаткових та щомісячних одноразових видів грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», на відповідний тарифний коефіцієнт та згідно з Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, а також провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний